Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 516/168/17

провадження № 61-11648 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Локницька сільська рада Зарічненського району Рівненської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчий комітет Нобельської сільської ради Зарічненського району Рівненської області

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2018 року у складі колегії суддів: Боймиструк С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Локницької сільської ради Зарічненського району Рівненської області, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, виконавчий комітет Нобельської сільської ради Зарічненського району Рівненської області, про скасування рішення виконавчого комітету Нобельської сільської ради Зарічненського району Рівненської області, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права власності.

На обгрунтовування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6, якій за життя належав житловий будинок по АДРЕСА_1

Звернувшись із заявою про прийняття спадщини вона з'ясувала, що вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами не ввійшов до складу спадкової маси, оскільки за рішенням виконавчого комітету Нобельської сільської ради Зарічненського району Рівненської області № 8 від 17 березня 2006 року право приватної власності на нього оформлено на ім'я

ОСОБА_7, що стало підставою для отримання ним свідоцтва про право приватної власності на вищезгадане домоволодіння.

Після смерті ОСОБА_7 право спільної часткової власності на зазначене домоволодіння набули спадкоємців останнього - ОСОБА_2,

ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Посилаючись на те, що оформлення ОСОБА_7 права власності на спірне домоволодіння відбулося поза волею його власника - ОСОБА_6, зокрема на підставі фіктивної виписки з погосподарської книги № 58 від

07 квітня 2006 року, виданої Нобельською сільської радою Зарічненського району Рівненської області за підписом її голови - ОСОБА_8, що призвело до порушення її законних прав як спадкоємця за законом, позивач просила скасувати рішення виконавчого комітету Нобельської сільської ради

№ 8 від 17 березня 2006 року «Про оформлення права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1» на ім'я ОСОБА_7; визнати недійсним свідоцтво про право власності НОМЕР_1, видане виконавчим комітетом Нобельської сільської ради Зарічненського району Рівненської області на ім'я ОСОБА_7; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на зазначене домоволодіння у порядку спадкування.

Ухвалою Зарічненського районного суду Рівненської області від 04 квітня

2017 року до участі у справі як співвідповідачів залучено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та виконавчий комітет Нобельської сільської ради Зарічненського району Рівненської області.

Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня

2017 року позов задоволено частково.

Скасовано рішення виконавчого комітету Нобельської сільської ради № 8 від

17 березня 2006 року «Про оформлення права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями» на ім'я ОСОБА_7

Визнано недійсним свідоцтво про право власності НОМЕР_1, видане Нобельською сільською радою Зарічненського району Рівненської області.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на будинок АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно облікових карток об'єкта погосподарського обліку за 2006-2011, 2011-2015 роки ОСОБА_6 значилася головою домогосподарства у АДРЕСА_1, тобто була його власником, дій щодо передачі права власності на ім'я сина ОСОБА_9 не вчиняла, а тому перехід права власності на спірне домоволодіння до ОСОБА_7 не може вважатися законним, що є підставою для скасування рішення виконавчого комітету Нобельської сільської ради № 8 від 17 березня 2006 року та подальших актів реєстрації права власності на будинковолодіння за ОСОБА_7

Оскільки ОСОБА_7 не набув права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали права на спадкування зазначеного домоволодіння як його спадкоємці, а тому їх право спільної часткової власності підлягає припиненню з визнанням за позивачем як спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину домоволодіння.

Іншу 1/2 частину спірного житлового будинку у розмірі частки, що належала б ОСОБА_7, якби він був живим на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6, спадкують ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено, рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від

30 жовтня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, апеляційний суд виходив з недоведеності належності спірного домоволодіння АДРЕСА_1 до спадкової маси після смерті ОСОБА_6, оскільки вона за життя право власності на нерухоме майно не оформила, правомірність оформлення права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_7 не оспорювала, і не претендувала на частку цього домоволодіння у порядку спадкування після його смерті. Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 добросовісно набули у спільну часткову власність спірне домоволодіння у порядку спадкування за законом, а тому відсутні правові підстави для припинення їх права власності на це нерухоме майно.

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5, у якій вона просила скасувати постанову Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2018 року та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована посиланням на необгрунтованість висновків суду апеляційної інстанції щодо законності набуття ОСОБА_7 права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що згідно погосподарських книг Нобельської сільської ради належав до суспільної групи - колгоспний двір. Головою такого домогосподарства зазначалася ОСОБА_6, на ОСОБА_7 було відкрито інший особовий рахунок із земельною ділянкою 1,30 га для ведення особистого селянського господарства, а не на спірне домоволодіння. Будь-які докази на підтвердження погодження матір'ю оформлення права власності на ОСОБА_7 відсутні. З урахуванням наведеного рішення сільської ради про оформлення за ним права власності на житловий будинку АДРЕСА_1 не можна вважати законним, а тому суд першої інстанції обгрунтовано його скасував та визнав недійсним видане на ім'я ОСОБА_7 свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6, яка на час смерті була законним власником спірного домоволодіння, вважала безпідставним висновок апеляційного суду про відсутність порушення її спадкових прав унаслідок оформлення права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_7

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу, у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

На обгрунтування зазначених доводів посилався на те, що за життя

ОСОБА_6 була достеменно обізнана про оформлення права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_7, не висловлювала у зв'язку з цим жодних заперечень, оскільки як підтвердили у судовому засіданні свідки вона бажала закріплення права власності на спірне домоволодіння за сином. Зазначені обставини були добре відомі позивачу та не оспорювалися нею до моменту смерті матері.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що житловий будинокАДРЕСА_1 побудовано у 1957 році і до 15 квітня 1991 року зазначене домогосподарство належало до суспільної групи колгоспний двір, головою якого рахувалася ОСОБА_6, яка постійно проживала у ньому до 2008 року.

17 березня 2006 року виконавчим комітетом Нобельської сільської ради Зарічненського району Рівненської області прийнято рішення № 8 «Про оформлення права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1» за ОСОБА_7, на підставі якого 14 вересня 2006 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1, зареєстроване у Рівненському обласному бюро технічної інвентаризації.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Після його смерті домоволодіння успадкували його дружина ОСОБА_2 та діти: ОСОБА_3,

ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6

ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги посиланням на те, що рішення виконавчого комітету Нобельської сільської ради № 8 від 17 березня 2006 року «Про оформлення права приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями» на ім'я її покійного брата ОСОБА_7 є неправомірним, посилаючись на те, що воно було прийнято на підставі виписки з погосподарської книги № 1, відповідно до якої особовий рахунок НОМЕР_2 на житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7, що не відповідало дійсності, оскільки зазначений житловий будинок належав їх матері ОСОБА_6, яка не надавала згоди на оформлення за ОСОБА_7 права власності на спірне домоволодіння домоволодіння.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про невідповідність висновків суду апеляційної інстанції обставинам справи та неправильне застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 рідні брат та сестра. Позивач ОСОБА_1у 1986 році виїхала із спірного житлового будинку на постійне місце проживання до Республіки Білорусь, її брат ОСОБА_7 у 1989 році разом з дружиною та двома неповнолітніми дітьми повернувся та постійно у ньому проживав по день смерті. На час ухвалення оспорюваного позивачем рішення виконавчого комітету Нобельської сільської ради № 8 від 17 березня 2006 року, право власності на земельну ділянку та розташоване на ній спірне домоволодіння за ОСОБА_6 не оформлялося. Спадкодавець у 2008 році переїхала за місцем проживання позивача, за своє життя вона не оспорювала право власності ОСОБА_7 на спірне домоволодіння. Будучи спадкоємцем першої черги за законом після його смерті, достовірно знаючи про відкриття спадщини ніяких дій спрямованих на прийняття спадщини поряд з іншими спадкоємцями першої черги не вчинила.

З урахуванням наведеного, а також пояснень свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які підтверили волевиявлення ОСОБА_6 на оформлення права власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_7, суд апеляційної інстанції обгрунтовано визнав безпідставними доводи позивача про те, що її мати ОСОБА_6 не знала про порушення її права власності на зазначене нерухоме майно та дійшов правильного висновку про те, що оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відбулося за згоди ОСОБА_6 і відповідало її волі щодо визначення юридичної долі цього майна.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За життя ОСОБА_6 не вважала порушеним право власності на спірне домоволодіння, яке до моменту її смерті перебувало у власності

ОСОБА_7 протягом 8 років, а тому, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, намагання позивача ревізувати правомірнусть набуття ОСОБА_7 права власності на це майно не відповідає принципу правової визначеності, який є невід'ємною частиною верховенста права, та порушує передбачене статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.) право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність.

Установивши, що на час смерті ОСОБА_6 не була власником домоволодіння АДРЕСА_1, апеляційний суд обгрунтовано встановив відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, наведені у касаційні скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Рівненської області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик