ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 жовтня 2018 року

м. Харків

Справа № 640/17610/17-ц

провадження № 22-ц/818/165/18

Категорія: трудові

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань»

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2018 року в складі судді Попраса В.О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань»

про стягнення остаточного розрахунку, середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, компенсації за затримку виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

13 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути на свою користь остаточний розрахунок на день звільнення в сумі 9 612,26 грн., середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку в сумі 71 593,90 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати у сумі 14 656,16 грн. та 1000,00 грн. за спричинену моральну шкоду, а всього суму 97 105,92грн.

Позов обґрунтованим тим, що позивач працювала на підприємстві відповідача з 06.09.2000 року.

09 грудня 2014 року її було звільнено з роботи на підставі п.5 ст. 36 КЗпП.

В день звільнення відповідачем не було виплачено заробітку плату за листопад 2013 року та з 01 серпня по 09 грудня 2014 року, що складає 18 412,26 грн.

27 жовтня 2017 року позивачу було виплачено 8 800,00 грн. боргу по заробітній платі.

Середній заробіток на день звільнення, розрахований за два місяці до дня звільнення, складає 2 045,54 грн., а за весь час затримки виплати середній заробіток складає 71 593,90 грн.

Незаконне, упереджене, неповажне відношення до неї як до працівника з боку керівництва підприємства, яке було виражене в його відмові виплатити належну їй заробітну плату, надати довідку про суму остаточного розрахунку, спричинило їй страждання та шкоду, яку вона оцінила у 1000,00 грн.

В подальшому позивач відмовилася від позовних вимог в частині стягнення суми остаточного розрахунку на день звільнення в сумі 9 612,26 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Суд вирішив: Стягнути з ПАТ «АТ «Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку в розмірі 71 593,90 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 14 656,16 грн., моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн., а всього у розмірі 89 250 грн. 06 коп.

ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» подало апеляційну скаргу, в якій просить змінити судове рішення в частині стягнення, а саме: стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в сумі 30 898,42 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 13 949,97 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 500,00, відмовити позивачу в задоволені позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, вирішити питання про розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що апелянт частково визнає позовні вимоги, зазначає, що судом невмотивовано відхилено висновок експерта та безпідставно завищив розмір стягнутих сум середнього заробітку.

Виплати у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю не використовуються для визначення розміру компенсації за затримку виплати заробітної плати.

Також позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що порушення її законних прав з боку відповідача призвели до моральних страждань, та позивач не обґрунтував заявлений розмір моральної шкоди.

Стосовно витрат на правову допомогу адвоката судом не врахований фактичний обсяг роботи адвоката, яка жодного процесуального документу у справі до суду не подавала і прийняла участь лише в останньому судовому засіданні 26.07.2018 року і не подала суду належних доказів для обґрунтування розміру витрат з надання правової допомоги.

Суми, які зазначені у позовні заяві, містять в собі суми, які підлягають перерахуванню відповідачем не на рахунок позивача, а на відповідні рахунки Державної казначейської служби для виконання відповідачем власних податкових зобов'язань.

ОСОБА_2 надала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін та просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 2 000,00 грн.

На спростування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до висновку експерта розрахунок розміру заборгованості здійснювався за умови роботи у режимі скороченого робочого тижня ( два дні на тиждень), але матеріалами справи підтверджено, що позивач працювала понад встановлений наказом керівництва час.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо задоволення в повному обсязі позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу не ґрунтуються на діючому законодавстві.

Відповідно до змісту ч.ч. 4-6 ст.19, ст.ст.274, 368, 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судовим розглядом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 працювала в публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» з 09 жовтня 2000 року по 09 грудня 2014 року. Наказом № 152-к від 08 грудня 2014 року позивача було звільнено з посади інженера 3 категорії на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України ( а.с. 6).

Станом на 01 жовтня 2017 року загальна заборгованість позаробітній платі ОСОБА_2 склала 18 412,26 грн.

В листопаді 2017 року борг по заробітній платі ОСОБА_2 було виплачено.

Відповідно до наказу № 102 від 27 червня 2013 року на підприємстві відповідача на період з 01 вересня 2013 року по 31 грудня 2013 року встановлено неповний 2- денний робочий тиждень ( понеділок, вівторок)( а.с. 26).

В подальшому неповний робочий тиждень ( понеділок, вівторок) встановлено Наказами №138 від 28 жовтня 2013 року, № 121 від 27 жовтня 2014 року на період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2015 року та Наказом №48 від 31 жовтня 2016 року на період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року ( а.с. 28;30; 31).

ОСОБА_2 підписано угоду про згоду з працею на умовах неповного робочого часу ( 2- денний робочий тиждень : понеділок, вівторок) на підставі наказів № 102 від 27 червня 2013 року та № 138 від 28.10.2013 року ( а.с. 27;29)

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову щодо розмірі середнього заробітку за час затримки виплати, з огляду на таке.

Судовим розглядом встановлено, що два останні місяці роботи позивачки є з 09 жовтня 2014 року по 09 грудня 2014 року.

Згідно з висновку судово-економічної експертизи Харківського НДІ судових експертиз ім.. Засл.проф. М.С.Бокаріуса від 23 травня 2018 року № 24539 розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати перед позивачем ОСОБА_4 розраховано за умов роботи в режимі скороченого робочого тижня (2 дні на тиждень) станом на дату звернення ОСОБА_2 до суду .

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц зроблено висновок, що відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Експертом розмір середнього заробітку за час затримки виплати визначено із середньоденної заробітної плати за останні два місяці роботи ОСОБА_2 : нарахована заробітна плата за жовтень 2014 року - 1796,09 грн., за листопад 2014 року - 2 295,00 грн.; за жовтень 2014 року позивачем фактично відпрацьовано 18 днів; за листопад 2014 року позивачем фактично відпрацьовано 20 днів; середньоденна заробітна плата за два місяці складає суму 107,66 грн. ( (1796,09 грн. + 2295,00 грн.): (18 днів +20днів) = 4091,09 грн. : 38 днів).

Тобто сумарне число фактично відпрацьованих позивачем робочих днів у жовтні та листопаді 2013 року складає 38 робочих днів. Середньомісячне число робочих днів складає 19 робочих днів (за жовтень 2014 року позивачем фактично відпрацьовано 18 днів; за листопад 2014 року позивачем фактично відпрацьовано 20 днів / 2).

На підставі викладеного судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунок середнього заробітку за весь час затримку остаточного розрахунку необхідно обчислювати із розрахунку, що позивачкою фактично в жовтні та листопаді 2014 року фактично відпрацьовано 38 робочих днів.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 2.02.2001 року затверджено «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати".

Дія цього Положення поширюється на підприємства, установи та організації усіх форм власності і господарювання і застосовується в усіх випадках порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (пункт 1 Положення).

Відповідно до п.3 Положення компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат,підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат); соціальні виплати (допомога сім'ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо); стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Вищезазначеним спростовуються доводи апеляційної скарги стосовно розміру компенсації за затримку виплати заробітної плати.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Колегія погоджується із висновками суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди, враховуючи конкретні обставини, а саме неправомірні дії відповідача, які завдали позивачу моральну шкоду, заробітна плата виплачувалась з порушенням і строків і порядку її виплати, врахувавши тяжкість і істотність вимушених змін у житті коли він працював і не отримував зароблене, ним та зусиль вжитих для захисту своїх трудових прав.

Враховуючи те, що на підприємство покладено обов'язок зі сплати податків при виплаті працівникам належних сум, то районним судом обґрунтовано було визначено розмір стягнення без відрахування належних за законом сум, оскільки це є обов'язком відповідача.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення остаточного розрахунку, середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку, компенсації за затримку виплати заробітної плати, відшкодування моральної шкоди є законним і обґрунтованим.

Що стосується доводів апеляційної скарги відповідача в частині визначення судом першої інстанції розміру витрат на оплату послуг адвоката, то в цій частині колегія суддів погоджується з апеляційною скаргою і приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення у цій частині шляхом зменшення розміру суми витрат на оплату послуг адвоката з огляду на таке.

Згідно ст. 121, 81, 83 та частини 2 статті 43 ЦАК України учасники справи зобов'язані довести обставини, на які вони посилаються, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у них докази і порядку та строки, встановлені законом або судом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що дійсно адвокат ОСОБА_5 приймала участь у розгляді справи лише 26.07.2018 року на підставі ордеру серії ХВ № 316 (00030) від 26.07.2018 року та на підтвердження доводів про розмір витрат позивача , пов'язаних з правничою допомогою адвоката надала лише квитанцію без номера від 26.07.2018 року про отримання від ОСОБА_2 2000,00 грн. за ведення цивільної справи.

Оскільки позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_5 знехтували приписами ст.ст. 212.81,83 ЦПК України і не надали передбачені ч.ч. 2,3,4 ЦПК України письмові докази, щодо розміру вказаних ними витрат на правничу допомогу адвоката, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги в цій частині і зважуючи на положення ч.1 ст. 82 та ч. 5 ст. 137 ЦПК України, зміну рішення суду шляхом зменшення стягнення витрат на правничу допомогу з 2000,00 грн. до 500,00 грн.

З таких же підстав апеляційний суд залишає без задоволення і включену до відзиву на апеляційну скаргу заяву позивача ОСОБА_2 про стягнення з відповідача 2000,00 грн. за правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 липня 2018 року в частині стягнення з ПАТ «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу змінити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «АТ Науково-дослідний інститут радіотехнічних вимірювань» на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу у сумі 500,00 (п'ятсот) грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 29 жовтня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В.Бурлака

В.Б. Яцина