Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 570/3566/15-ц

провадження № 61-9331св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - обласне комунальне підприємство «Міжнародний аеропорт Рівне»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу обласного комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Рівне» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2016 року у складі судді Кушнір Н. В. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 03 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Гордійчук С. О., Григоренко М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до обласного комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Рівне» (далі - ОКП «Міжнародний аеропорт Рівне») про визнання права на приватизацію кімнати, визнання незаконним рішення про відмову в приватизації та зобов'язання надати дозвіл на приватизацію житла.

Позов мотивовано тим, що він більше 5 років проживає та зареєстрований у кімнаті (блок) АДРЕСА_1, і має право на приватизацію цього житлового приміщення.

Однак рішенням постійно діючої комісії з вирішення питань приватизації та реконструкції гуртожитку ОКП «Міжнародний аеропорт Рівне» від 29 липня 2015 року йому було відмовлено в передачі у власність житлового блоку гуртожитку у зв'язку з наявністю в нього іншого власного житла.

З огляду на викладене та з урахуванням уточнень позовної заяви ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право на приватизацію кімнати у гуртожитку, визнати незаконним зазначене рішення про відмову в приватизації житла та зобов'язати відповідача надати дозвіл на приватизацію вказаного приміщення.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 03 жовтня 2016 року, позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право на приватизацію житлового блоку АДРЕСА_1. Визнано незаконним рішення про відмову у приватизації, яке оформлене протоколом № 1 засідання комісії з питань приватизації та реконструкції гуртожитку ОКП «Міжнародний аеропорт Рівне» від 29 липня 2015 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 на законних підставах зареєстрований і мешкає у гуртожитку, а тому набув право на приватизацію житлового приміщення.

ОКП «Міжнародний аеропорт Рівне» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач з 1993 року є співвласником іншої квартири АДРЕСА_2, тому відповідно до Закону України «Про забезпечення прав реалізації прав мешканців гуртожитків» він не має права на приватизацію кімнати в гуртожитку.

У грудні 2016 року від ОСОБА_3 до суду касаційної інстанції надійшло заперечення на касаційну скаргу, у якому він зазначив, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими.

06 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу № 570/3566/15-ц призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 570/3566/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд установив, щоз 24 жовтня 2002 року по 27 березня 2012 року ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ОКП «Міжнародний аеропорт Рівне» і працював на різних посадах, у т.ч. заступником директора та директором підприємства. Звільнений з роботи за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Відповідно до спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ОКП «Міжнародний аеропорт Рівне» від 12 листопада 2009 року позивачу видано ордер № 124 на житлову площу в гуртожитку по АДРЕСА_1 на вселення в кімнату № 21 площею 17, 5 кв. м, у якій він був зареєстрований з 13 листопада 2009 року.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 28 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4, яка діяла в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей, до ОКП «Міжнародний аеропорт Рівне», профспілкового комітету ОКП «Міжнародний аеропорт Рівне», ОСОБА_3 про зобов'язання надання жилої площі в гуртожитку та визнання права власності встановлено, що в 2011 році проведено інвентаризацію гуртожитку, частині нежитлових кімнат надано статус житлових, деякі кімнати об'єднані в житлові блоки, тому змінилась нумерація. У зв'язку з цим адміністрація клопотала перед профспілковим комітетом про прийняття рішення щодо погодження, підготовки та видачі нових ордерів мешканцям гуртожитку, з урахуванням відповідних змін. Клопотання адміністрації було задоволено рішенням профспілкового комітету (протокол № 14 від 09 червня 2011 року).

Після проведеної інвентаризації житлові кімнати №№ 20 і 21 були об'єднані в житловий блок, якому присвоєно № 31. Житлова площа блоку становить 35,5 кв. м і його основним квартиронаймачем є ОСОБА_3 На підставі вищевказаного рішення профкому 05 березня 2012 року позивачу видано ордер на кімнату № 31 і з 16 березня 2012 року він зареєстрований за зазначеною адресою.

30 червня 2015 року позивач звернувся із заявою до відповідача щодо приватизації займаного ним житла, однак останній відмовив йому у задоволенні цієї вимоги у зв'язку з відсутністю такого права, оскільки він є співвласником квартири АДРЕСА_2 і не є особою, на яку розповсюджуються положення Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

Вважаючи такі дії неправомірними, ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач тривалий час проживає у кімнаті гуртожитку, тому має право на її приватизацію відповідно положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Колегія погоджується з такими висновками.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (стаття 129 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п'ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (справа про безоплатну приватизацію житла), приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду.

08 лютого 1993 року позивачу та членам його сім'ї (3 особи) було видано свідоцтво про право власності житло - квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 57,9 кв. м, житловою площею 42,5 кв. м.

Тобто його право на приватизацію було використано не в повному обсязі.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову, оскільки ОСОБА_3 має право на приватизацію кімнати (блоку) АДРЕСА_1, безоплатно в межах залишку неотриманої площі.

Колегія відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав реалізації прав мешканців гуртожитків» позивач не мав права на приватизацію житлового приміщення в гуртожитку у зв'язку з наявністю у нього іншого житла, оскільки такі посилання не узгоджуються з нормами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Інші доводи скарги на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2016 року та ухвали апеляційного суду Рівненської області від 03 жовтня 2016 року, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального права та процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу обласного комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Рівне» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 06 липня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат
В. П. Курило