Провадження №22-ц/772/267/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач :Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2018 рокуСправа № 127/13111/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Зайцева А.Ю.,

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2017, постановлене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Л.В. Луценко,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.07.2006 у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб, який в подальшому, на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року у цивільній справі №127/6433/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, було розірвано.

Від шлюбу у сторін є неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 01.09.2015 постійно проживає зі своїм батьком ОСОБА_3

Позивач стверджує, що увесь час брала активну участь у матеріальному забезпеченні дитини, а саме перераховувала на ім'я відповідача кошти, крім того перераховувала кошти на ім'я сестри, яка купувала для дитини необхідні речі та одяг.

Вважає, що на дитину чиниться моральний тиск та насильство з боку батька, так як останній не дає можливості вільно спілкуватися їй з сином, нав'язує сину правила поведінки, які витісняють спогади про його рідну матір. Зі слів сина відповідач більше уваги приділяє своїй новій родині, ніж йому, в їх сім'ї постійно бракує грошей.

До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо місця проживання неповнолітньої дитини.

З березня 2017 року позивач повернулась та постійно проживає у м. Вінниці, має житло, влаштувалась на роботу та вважає, що син має проживати саме з нею. Вказує, що відповідач не має достатнього доходу для матеріального забезпечення їхнього сина, мешкає у квартирі, яка не облаштована у повному обсязі всім необхідним для розвитку дитини та її навчання, у зв'язку з чим просить визначити місце проживання дитини з нею .

20.10.2017 ОСОБА_3 було подано зустрічний позов до ОСОБА_2 за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини (ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.10.2017 такий позов було об'єднано в одне провадження із первісним позовом).

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що 15.07.2006 у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб, який в послідуючому на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року у цивільній справі №127/6433/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було розірвано.

Судом при ухваленні рішення про розірвання шлюбу було встановлено, що дитина залишається проживати разом із батьком ОСОБА_3

Позивач за зустрічним позовом стверджує, що дитина знаходиться на повному його утриманні, відповідач за весь час не брала жодної участі у вихованні сина, ухиляється від виконання батьківських обов'язків, жодного разу не відвідала сина у навчальному закладі.

За таких обставин позивач за зустрічним позовом просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з ним.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2017 в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено: визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_3, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_2 та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважаючи, що в порушення норм процесуального права, суд не вжив всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного та об'єктивного з'ясування фактичних обставин справи, в зв'язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи, просила скасувати таке рішення, її вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України Апеляційний суд Вінницької області здійснює повноваження до утворення апеляційних судів в апеляційних округах.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, прийшов до наступного висновку.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції було встановлено, що 15.07.2006 у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.05.2014 року у цивільній справі №127/6433/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу було розірвано .

Від шлюбу у сторін є неповнолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 26.08.2008.

ОСОБА_5 є учнем 3 класу КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №12 Вінницької міської ради».

Після розірвання шлюбу між сторонами неповнолітня дитина залишилась проживати з батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.05.2017 року у цивільній справі №127/25019/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини також встановлено, що після розірвання шлюбу малолітній син залишився проживати разом з батьком, неповнолітня дитина входить до складу сім'ї позивача ОСОБА_3, вихованням дитини займається батько.

Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2017 року, яке ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 24.05.2017 року у цивільній справі №127/25019/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, з ОСОБА_2 стягуються на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього ОСОБА_5, 2008 року народження, аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24.11.2016 до досягнення дитиною повноліття.

Вказане рішення знаходиться на виконанні у Липовецькому районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Згідно розрахунку зі сплати аліментів по виконавчому провадженню №53845353, станом на 30.04.2017 заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів складає 4 227,60 грн та по неустойці 1 237,38 грн.

ОСОБА_2 працює на посаді керуючої у ФОП ОСОБА_6 з 16.05.2017, її оклад становить 4 000 грн на місяць, згідно довідок ФОП ОСОБА_6 від 20.05.2017, та орендує двохкімнатну квартиру, загальною площею 42,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3, строком на 1 рік .

З довідки про доходи фізичної особи від 01.01.2017 вбачається, що ОСОБА_2 працювала за кордоном у м. Москва, держава Росія, де мала певний дохід, а тому здійснювала перекази на ім'я як своєї сестри ОСОБА_7, так і колишнього чоловіка ОСОБА_3

В даний час позивач ОСОБА_2 піклується про дитину, зокрема про стан її здоров'я, про що свідчить гарантійний талон та довідка ООО «Дентал Люкс», лікар-стоматолог ОСОБА_8 від 31.08.2016, а також страхові поліси №100423277 від 03.03.2017, №100423278 від 03.03.2017 (а.с.129, 130, 131, 132), згідно яких мати дитини ОСОБА_2 здійснила страхування неповнолітнього ОСОБА_5

Під час розгляду справи ОСОБА_2 частково сплатила виниклу заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 2 500 грн, згідно квитанції від 17.11.2017.

ОСОБА_3 займає посаду старшого механіка з 07.06.2017 в ТОВ «КА-АВТО СТРАХОВИЙ АСІСТАНСС», середньомісячна заробітна плата останнього становить 6 000 грн.

Документи про стан здоров'я, які надав ОСОБА_3, підтверджують, що він здоровий і може виховувати дитину.

За змістом ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно обстеження житлово-побутових умов, яке було проведено 24.10.2017 комісією у складі працівників Служби у справах дітей Вінницької міської ради за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_3 проживає разом із дитиною ОСОБА_5 у двохкімнатній квартирі, кімнати роздільні, належним чином умебльовані, є побутова техніка. В кухні є меблева стінка, наявна побутова техніка та кухонний посуд. Ванна та туалетна кімнати облаштовані належним чином. Квартира знаходиться у задовільному санітарному стані. Дитині створені умови для проживання, виховання, заняття та відпочинку.

Питання надання висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради 31.10.2017, на якому було заслухано пояснення матері дитини ОСОБА_2, батька дитини ОСОБА_3, дитини ОСОБА_5

Дитина ОСОБА_5 на засіданні комісії повідомив, що бажає проживати з батьком, а з матір'ю - спілкуватись.

Згідно висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 13.11.2017 за №01-00-011-49173 орган опіки та піклування Вінницької міської ради, враховуючи думку дитини, інші фактичні обставини справи, вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_3.

Відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

У вітчизняному законодавстві також закріплено відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є законними, достатньо вмотивованими, ґрунтуються на наявних у справах доказах та є такими, що не суперечать інтересам неповнолітньої дитини, а відтак підлягають задоволенню. Натомість позовні вимоги за первісним позовом не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком міського суду, оскільки він прийнятий у відповідності до норм матеріального права, які підлягають застосуванню у даних правовідносинах, за відсутності порушень процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський Суд у своїй практиці неодноразово повторював, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суд також підкреслив, що батьки в принципі повинні мати рівні права в спорах про утримання дітей, і не приймає ніяких презумпцій, заснованих на залежності від статі одного з батьків.

Суд першої інстанції в обгрунтування свого рішення також зробив посилання на відповідні рішення, в яких зазначено вищевказане. Це, зокрема, «М.С. проти України» та «Konstantin Markin v. Russia».

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини.

Матеріалами справи підтверджено, що малолітня дитина перебуває на утриманні батька, з яким і проживає; батьком забезпечено належні умови проживання дитини, яка має все необхідне для нормального розвитку.

На сьогодні для дитини буде кращим залишатись у звичних для нього умовах проживання в оточенні батька, до чого він вже звик. При цьому суд, виконуючи приписи вказаних вище положень, особливу увагу звертає саме на думку дитини, яка висловилась з приводу питання його проживання та виявила бажання проживати з батьком.

Враховуючи всі вищевикладені обставини та виходячи з інтересів виключно дитини, апеляційний суд дійшов до висновку про законність та справедливість рішення суду першої інстанції про необхідність визначення місця проживання дитини з батьком, та відмови у задоволенні первісного позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що вона, як мати дитини, має постійне місце проживання, роботу, дохід, створила всі умови для проживання та виховання дитини. Натомість батько дитини не може надати їх сину належного догляду та виховання, а також матеріального забезпечення та нормальних умов проживання.

Суд не бере до уваги такі доводи, оскільки вказані посилання щодо обставин, які стосуються ОСОБА_3, спростовуються матеріалами справи. Також особливу увагу звертає на те, що першочерговим є створення для дитини комфортного психологічного клімату для його росту і розвитку, що насамперед залежить від оточення. При цьому рівень матеріального забезпечення має бути достатнім. Перевага одного з батьків в контексті матеріальних благ не може бути вирішальним фактором при розгляді даної категорії спорів.

Також скаржник вважає незаконним з'ясування думки її сина з приводу місця його проживання, що було зроблено комісією, оскільки йому ще не виповнилось 10 років.

Суд не бере до уваги це посилання, оскільки воно суперечить нормам закону (зокрема, на які є посилання в цій постанові) щодо врахування думки дитини.

ОСОБА_2 в обгрунтування скарги також посилається на положення принципу № 6 Декларації прав дитини та правову позицію ВСУ від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16, якими встановлено, що дитина може бути розлучена з матір'ю лише за виключних обставин, позаяк дитина завжди залишається з матір'ю, тільки якщо батько не доведе у суді виняткових обставин неможливості цього та визначення місця проживання разом з ним.

З приводу вказаного суд, беручи до уваги те, що дитина останні кілька років проживає з батьком, зазначає, що вказані положення не можуть бути застосовані до даної конкретної ситуації, оскільки фактично дитину не відбирають у матері (відсутня така обставина як розлучення з матір'ю), а залишають в звичних для неї умовах.

За вказаних обставин апеляційний суд прийшов до висновку про залишення скарги без задоволення, так як вона не містить жодних посилань на обставини, що ставили б під сумнів законність та справедливість рішення міського суду.

При постановленні рішення Вінницьким міським судом Вінницької області було додержано норми матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2017 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складений 1 лютого 2018 року.

Головуючий /підпис/

Судді: /підписи/

Відповідно до оригіналу:

Головуючий