Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 145/973/16-ц

провадження № 61-25871св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 лютого

2017 року у складі судді Кіосак Н. О. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Матківської М. В., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просило стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором в сумі 28 890,26 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами договору від 07 липня

2011 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, остання отримала кредит у розмірі 13 300 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею і банком Договір, про що свідчить її підпис у заяві.

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленого Договором.

Станом на 30 квітня 2016 року відповідач допустила заборгованість, яку в добровільному порядку не погасила.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 лютого

2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що анкета-заява відповідача від 07 липня 2011 року не містить даних про кредитний ліміт. Відповідно до довідки про зміну умов кредитування 22 серпня 2013 року кредитний ліміт було змінено на 13 300 грн, тобто до 22 серпня 2013 року кредитний ліміт був інший. Позивач не надав розрахунку заборгованості за кредитним договором за період з 07 липня 2011 року по 22 серпня 2013 року. При цьому підставою позову у даній справі позивачем зазначено невиконання відповідачем умов кредитного договору саме від 07 листопада 2011 року.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції забезпечив повний і всебічний розгляд справи та ухвалив законне та справедливе рішення. Надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги щодо укладення між сторонами кредитного договору, виконання позивачем цього договору в частині надання грошових коштів відповідачу.

Також апеляційний суд вказав, що позивачем не надано належних доказів, що на час укладення кредитного договору діяли саме ті Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, які були ним надані суду.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги, що за умовами кредитного договору від 07 липня 2011 року відповідачу було надано картку «Універсальна Голд» з терміном дії до 31 жовтня 2013 року, яка в подальшому була перевипущена на «Універсальна Голд» з терміном дії

до 31 квітня 2015 року, а остання кредитна картка була перевипущена на «Універсальна Голд» з терміном дії до 31 травня 2017 року. Кредитні кошти за договором від 07 липня 2011 року були одержані позичальником під час проведення операції зі зняття грошових коштів із карткового рахунка позичальника, зчитувалась магнітна смуга та вводився ПІН-код. Позивач надав всі необхідні докази отримання відповідачем кредиту, зокрема, виписка по картковому рахунку, проте судами безпідставно не досліджено їх та не взято до уваги, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року поновлено

ПАТ КБ «ПриватБанк» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не надіслав.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Мотивуючи рішення, суд указав, що згідно доводів позовної заяви 07 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 А було укладено договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 13 300 грн у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Проте анкета-заява відповідача від 07 липня 2011 року не містить даних про кредитний ліміт, а згідно довідки про зміну умов кредитування кредитний ліміт 22 серпня 2013 року було змінено на 13 300 грн. Надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги щодо підписання відповідачем 22 серпня 2013 року заяви-анкети на отримання кредитної картки, а отже не надано доказів, які б підтверджували видачу і отримання відповідачем картки від 22 серпня 2013 року та на яких умовах її видано

(тип, розмір відсоткової ставки, термін, на який видається кредит, строки його погашення. З наявної у матеріалах справи фотокартки відповідача не видно реквізити отриманої нею картки.

З такими висновками погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд установив, що 20 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала строковий кредит в сумі 1 176,76 грн на строк до 20 квітня

2009 року.

18 грудня 2009 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву на отримання кредитної картки «Універсальна» з «0,00» лімітом зі сплатою 3% відсотків на місяць, додатком до якого є довідка про умови кредитування.

Відповідачу було видано наступні кредитні картки: 21 квітня 2008 року з терміном дії до 10/09; 18 грудня 2009 року терміном дії до 10/13; 07 липня 2011 року терміном дії до 04/15 та 22 серпня 2013 року терміном дії до 05/17.

ПАТ КБ «ПриватБанк» вказувало про те, що у заяві-анкеті від 07 липня

2011 року ОСОБА_1 погодилась з тим, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, станом на 30 квітня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 28 890,26 грн, із яких: 13 299,10 грн заборгованість за кредитом;

13 039,24 грн по процентах; 700 грн пеня та комісія; 500 грн штраф (фіксована частина), 1 351,92 грн штраф (процентна складова).

Згідно з підпунктом 2.2. пункту 2 Постанови Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», чинної станом на 22 серпня 2013 року, ідентифікація клієнта не є обов'язковою, якщо клієнт уже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України.

Таким чином, приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг надало йому право на користування банківськими послугами без укладення окремого договору.

Суди у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, не перевірили, чи пройшла ОСОБА_1 ідентифікацію у банку, підписуючи анкету-заяву від 07 листопада 2011 року, унаслідок чого повторне заповнення будь-яких анкет-заяв не вимагалося.

Суди належним чином не перевірили, чи підтверджується отримання та користування відповідачем кредитною карткою її фотографією з карткою у єдиній клієнтській базі банку, випискою по рахунку, яка містить операції по рахунку клієнта.

Проаналізувавши розрахунок заборгованості, долученого до позовної заяви, суд установив, що заборгованість за кредитним договором позивачем розраховано, починаючи з 22 серпня 2013 року, із суми боргу в розмірі 7587,30 грн, виходячи з процентної ставки 27,6 %. Штрафних санкцій, будь-які прострочення сплати кредитних коштів даним розрахунком станом

на 22 серпня 2013 року не відображено. Розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 07 липня 2011 року по 22 серпня

2013 року позивач суду не надано.

Проте суди не врахували, що виписки по особовому рахунку боржника, які відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами.

Отже, суд не навів правових мотивів, чому з цих документів з урахуванням умов кредитного договору і вимог закону не можна встановити здійснені сторонами операції за кредитом й визначити розмір заборгованості, оскільки сам відповідач не оспорювала факт існування кредитних правовідносин з позивачем, а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З наведеного слідує, що залишились не з'ясованими дійсні правовідносини сторін, що випливають із встановлених обставин справи, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються.

Колегія суддів дійшла висновку, що суди, встановивши існування між сторонами кредитних правовідносин не сприяли сторонам у реалізації їх процесуальних прав відмовили у задоволенні позову у зв'язку із його недоведеністю.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 лютого

2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 06 квітня

2017 року скасувати.

Праву передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська