ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 жовтня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/6729/17

Головуючий у першій інстанції - Цибенко І.В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/85/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.

сторони: позивач - Публічне акціонерне товариство «Чексіл»,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 червня 2018 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного тексту - 30.06.2018) у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Чексіл» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення орендної плати та виселення,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ПАТ «Чексіл» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення орендної плати та виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1. У період з 2014 року по 2016 рік між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договори оренди (найму) приміщення № 52, № 53, НОМЕР_2. Згідно вказаних договорів оренди позивач передає, а ОСОБА_2 приймає у тимчасове платне користування 18,4 м2 житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 18,4 м2, згідно Акту прийому-передачі приміщення в оренду. Додатком до договорів оренди разом з орендарем дозволено вселення дочки - ОСОБА_3 За користування орендованим приміщенням передбачена орендна плата в розмірі 742,07 грн, 999,67 грн, 1608,71 грн в місяць.

В порушення договорів оренди у орендаря перед позивачем утворилась заборгованість, яка склала 12188, 83 грн у зв»язку з чим, на підставі ст. 782 ЦК України, договорів оренди, позивачем ОСОБА_2 було вручено під особистий підпис повідомлення про дострокове розірвання (припинення) договору оренди НОМЕР_2. Сторони договору уклали Акт приймання-передачі приміщення кім. 337, натомість орендоване приміщення фактично з оренди позивачу передано не було, відповідачі продовжують користуватися ним та не мають наміру виселятися.

Враховуючи заяву про збільшення та уточнення позовних вимог позивач просив виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення. Стягнути з відповідачів плату за користування приміщенням в розмірі 23 922, 87 грн, оскільки внаслідок проживання останні нічого не сплачували, комунальні послуги тільки збільшились. Стягнути з відповідачів судовий збір.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.06.2018 позовні вимоги ПАТ «Чексіл» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Чексіл» заборгованість по договору оренди житлового приміщення за адресою АДРЕСА_3, у розмірі 12188, 83 грн. Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового приміщення за адресою АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні позову в іншій частині - відмовлено. Стягнуто судові витрати.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що оскільки договір оренди приміщення між сторонами розірвано, та особи не звільнили його добровільно, то відповідачі підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житла, та підлягає стягненню заборгованість за період з 01.10.2014 по 31.08.2017, оскільки деякі суми проплат не підтверджені належними доказами.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення місцевого суду від 20.06.2018 в частині виселення з гуртожитку скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

За доводами скарги суд неповно з»ясував всі обставини справи, не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ст. 19 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків».

У скарзі посилаються, що ОСОБА_2 була зареєстрована в даному гуртожитку на постійне місце проживання, жодного договору про оренду на час реєстрації не підписувалось, перші договори оренди по даному гуртожитку були підписані у 2010 році, а донька була зареєстрована не на підставі договору оренди. Зазначають, що фактично не мають іншого місця проживання.

В обґрунтування скарги заявники посилаються на неповноту та необ»єктивність доказів, надання їм неналежної оцінки, порушення права на справедливий суд, оскільки суд відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Крім того, 20.07.2018 ОСОБА_2 була на лікарняному, про що мається доказ, та її представник просив суд у зв»язку з даними обставинами перенести розгляд справи, але у клопотанні було відмовлено, що підтверджує упередженість суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ПАТ «Чексіл» Жилінський О.В. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю. Посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Фонду державного майна України від 07.12.1998 ВАТ «Чексіл» передано у власність гуртожиток АДРЕСА_4

01.10.2014 між позивачем у справі та ОСОБА_2 було укладено договір оренди (найму) приміщення № АДРЕСА_5. Відповідно до додатку до договору оренди сторонами визначено розмір орендної плати - 742,07 грн та перелік осіб які вселяються в приміщення - донька ОСОБА_3 Строк дії договору визначено до 01.10.2015 (а.с 6-7).

15.11.2015 між ПАТ «Чексіл» та ОСОБА_2 було укладено договір оренди (найму) приміщення № 53. Розмір плати за оренду приміщення визначено у розмірі 999 ,67 грн. Строк дії договору - до 15.11.2016. Відповідно до додатку до договору оренди визначено перелік осіб які вселяються в приміщення - донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8-9).

01.10.2016 між ПАТ «Чексіл» та ОСОБА_2 було укладено договір оренди (найму) приміщення АДРЕСА_6. Розмір плати за оренду приміщення - 1608,71 грн. Строк дії договору - до 01.10.2017. Додатком № 2 до договору оренди визначено перелік осіб які вселяються в приміщення - донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 01.10.2016 підписано акт приймання-передачі приміщення в оренду (а.с. 11-13).

Матеріали справи містять розрахунок заборгованості за період з 01.10.2014 по 31.08.2017, згідно якого заборгованість ОСОБА_2 по орендній платі становить 12188, 83 грн (а.с. 15). На підставі чого 31.08.2017 ПАТ «Чексіл» направило ОСОБА_2 повідомлення про дострокове розірвання договору оренди від 01.10.2016 (а.с. 16).

Згідно додаткової угоди від 31.08.2017 до договору оренди (найму) приміщення НОМЕР_2 від 01.10.2016, на підставі п. 7.3. вказаного договору оренди (найму) сторонами розірвано даний договір з 31.08.2017 включно (а.с. 85), та підписано Акт приймання-передачі житлового приміщення з оренди (а.с. 14).

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для виселення відповідачів, оскільки договір оренди, який був правовою підставою для проживання розірвано, проте особи які проживали у орендованій кімнаті не звільнили займане приміщення, крім того судом задоволено частково позовні вимоги, щодо стягнення заборгованості за оренду за період дії договору з ОСОБА_2, та відмовлено у стягненні орендної плати з ОСОБА_3, яка не є стороною договору оренди.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Рішення суду першої інстанції оспорюється відповідачами лише в частині виселення, враховуючи викладене, рішення суду підлягає перегляду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду в оскаржуваній частині рішення не спростовують враховуючи наступне.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями ст. 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння.

За правилами пункту 1 частини 2 статті 825, статті 826 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Позивачем в повному обсязі виконано умови договору від 01.10.2016 НОМЕР_2, оскільки він за актом-прийому передачі передав у строкове володіння та користування кімнату № АДРЕСА_3. Відповідач ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 проживали у вказаній кімнаті та були зареєстровані. ОСОБА_2 належним чином умови договору оренди не виконувала та допустила заборгованість починаючи з 01.10.2014, а саме передбачені договором платежі за оренду та комунальні послуги в повному обсязі не сплачувалися, об'єкт оренди власнику, після розірвання договору оренди не повернуто.

Судом встановлено, що договір оренди розірвано сторонами за згодою сторін 31.08.2017. Додаткову угоду від 31.08.2017 про розірвання договору оренди, акт приймання-передачі житлового приміщення з оренди не оспорено, не визнано недійсним, проведення судової почеркознавчої експертизи ОСОБА_2 не ініціювалось.

Враховуючи, що договір оренди НОМЕР_2 від 01.10.2016 розірвано між ПАТ «Чексіл» та ОСОБА_2, особи які проживали у орендованій кімнаті не звільнили займане приміщення, а отже підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житла.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 всупереч вимогам закону не виконала свої цивільно-правові обов'язки, не виконала зобов'язання у встановлений строк та не сплатила передбачені договором кошти, тому вона повинна нести обумовлену в правочині відповідальність за порушення зобов'язання.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_2 та її доньки ОСОБА_3 з кімнати АДРЕСА_2 підлягають задоволенню.

Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і доводи апеляційної скарги про застосування до даних правовідносин вимог Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», яким передбачено недопустимість виселення громадян з гуртожитків без надання іншого житла.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об»єктами права державної та комунальної власності.

Відповідно до даних листа Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, значаться зареєстрованими за адресою : АДРЕСА_2 з 03.10.2009, і встановити підстави реєстрації місця проживання не має можливості, оскільки усі матеріали на проведення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб (строк зберігання яких становить 3 роки за 2009-2010 роки, відповідно до наказу МВС від 04.06.2002 року № 519, було знищено (а.с. 243).

Враховуючи викладене, оскільки гурожиток за адресою АДРЕСА_2 є власністю ПАТ «Чексіл» з 07.12.1998 та відповідно до Статуту не входить до статутного капіталу акціонерного товариства, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 буди вселені у гуртожиток у 2009 році, тобто після передачі його у власність ПАТ «Чексіл», а отже Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» не поширює свою дію на дані спірні правовідносини.

Згідно зі ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Як вбачається, суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Не можуть бути підставою для скасування правильного по суті рішення суду доводи скарги про відмову в задоволенні клопотання судом першої інстанції про витребування доказів, оскільки витребувані дані не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, крім того відповідачами на виконання вимог ст. 84 ЦПК України, не наведено обґрунтування неможливості самостійно надати докази, а саме підстави реєстрації у гуртожитку.

Не знайшли свого підтвердження доводи скарги про упередженість суду, оскільки, як зазначає заявниця, 20.06.2018 її представник просив суд відкласти розгляд справи у зв»язку з її перебуванням на лікарняному.

В матеріалах справи мається заява ОСОБА_2, яка зареєстрована судом першої інстанції 20.06.2018 де вона просить суд розглянути її справу, оскільки не могла з»явитися на суд, була на лікарняному, до якої приєднує довідку про те, що вона дійсно знаходилась на амбулаторному лікуванні з 15.06.2018 по 20.06.2018 з діагнозом ОРВІ.

Вбачається, що вказана заява з довідкою були подані до суду після проголошення судом вступної та резолютивної частини рішення 20.06.2018, враховуючи також те, що під час розгляду справи 19.06.2018 представником ОСОБА_2 заявлялось клопотання про відкладення розгляду, але довідка медичного закладу суду не надавалась, тому судом було ухвалено продовжити розгляд справи.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.

Враховуючи ухвалу апеляційного суду від 17.08.2018, якою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було зменшено суму судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.08.2018 до 500 грн з кожної, та відстрочено сплату до ухвалення судового рішення, то з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід стягнути на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції по 500,00 грн з кожної.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (гурт.)) та ОСОБА_3 (паспорт серія НОМЕР_3, виданий Новозаводським РВ у м. Чернігові УДМС України у Чернігівській області, 22.01.2015, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (гурт.)) на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції по 500,00 грн. з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення у повному обсязі складено 29.10.2018.

Головуючий Судді: