Провадження № 2-з/761/645/2018
У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2018 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Притула Н.Г., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, спричиненої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 134454,00 грн., заподіяну внаслідок ДТП.

До суду надійшла заява позивачки про вжиття заходів забезпечення позову, а саме: позивач просить накласти арешт на майно, яке належить на праві власності відповідачу - ОСОБА_2, зокрема: житловий будинок АДРЕСА_2, загальною площею 56,4 кв.м., житловою 24,9 кв.м. та на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Заява обґрунтована тим, що відсутність заходів забезпечення позову, шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно відповідача, яке належить йому на праві власності - унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення даного позову, оскільки в даному випадку позивач просить стягнути матеріальну шкоду з відповідача, який станом на теперішній час, за даними позивача, не має постійного місця роботи або доходів, які б гарантували, що останній зможе виконати рішення суду, у разі задоволення судом позовних вимог та виплатити позивачу суму матеріальної шкоди, яка заявлена нею у позові, а тому з метою захисту своїх матеріально-правових інтересів, заявниця вернулась до суду із даною заявою, так як накладення арешту на майно відповідача, позбавить його можливості відчужити дану нерухомість.

Вивчивши матеріали заяви та позову, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви за наступних підстав.

Згідно із ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Стаття 150 ЦПК України, передбачає, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Статтею 150 ч. 3 ЦПК України визначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Як роз'яснено в постанові №9 Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Водночас, згідно з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач не надала доказів на підтвердження викладених в ній обставин. Зокрема, заявник зазначає, що відповідач не має постійного місця роботи та доходів, а тому не матиме змоги виконати рішення суду, у разі задоволення позову, проте доказів того, що відповідач наразі тимчасово не працює та не має доходів і при цьому ухилятиметься від виконання рішення суду, що утруднить його виконання - суду не доведено.

Так, обставина, що стала підставою для звернення позивачем до суду за захистом своїх прав, не свідчить про те, що відповідачем в майбутньому будуть вживатись дії спрямовані на ухилення від виконання судового рішення.

Водночас із матеріалів справи не вбачається, що позивач зверталась до відповідача з вимогою сплатити матеріальну шкоду, яка останнім була проігнорована.

Крім того, вбачається, що в даному випадку позивачка просить накласти арешт на декілька об'єктів нерухомості, в рахунок відшкодування шкоди, яку вона просить стягнути з відповідача, при цьому, не надаючи відповідної оцінки вказаного майна, яка б підтверджувала, що його вартість не перевищує вказаної ціни позову та є співмірною заявленим вимогам.

Водночас, слід зазначити, що надані докази заявником, щодо ринкової вартості майна, не є належними до допустимими та не можуть бути прийняті судом до уваги, так як вони не мають жодного відношення до майна, на яке позивачка просить накласти арешт, зокрема, відомості з сайту надані відносно квартири та земельної ділянки, які не належать відповідачу та знаходяться за іншою адресою, поблизу об'єктів щодо яких заявлено вимогу про вжиття заходів забезпечення позову.

Так, в даній заяві заявниця просить накласти арешт на житловий будинок у с. Стайки Київська обл., а відомості вартості майна надає стосовно будинку у с. Ставки Київська обл., крім того, квартира № 7 по вул. Полярна у м. Києві, не відноситься до майна, яке згідно відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна належить відповідачу на праві власності.

Тобто в даному випадку, заявницею фактично не надано доказів оцінки вартості майна, яке належить відповідачу та є предметом вимог даної заяви.

Крім того, відомості з сайту щодо продажу квартир та житлових будинків - не є належним доказом, який би свідчив про оцінку майна та його ринкову вартість, а тому не може бути взятий судом до уваги.

Отже, надані витяги з сайтів про ринкову вартість майна, жодним чином не стосуються предмету даної заяви, а майно вказане в них не належить відповідачу та не може бути оцінений судом, як належний та допустимий доказ співмірності заявлених вимог заяви та позову.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, враховуючи вищевикладене, підстави та предмет позову, а також те, що заявником не доведено співмірність заявлених вимог щодо вжиття заходів забезпечення позову і позовних вимог та не надано відповідних належних та допустимих доказів в обґрунтування викладених обставин, зокрема щодо вартості майна, на яке позивач просить накласти арешт, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову - відхилити.

На ухвалу суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У відповідності до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Шевченківський районний суд міста Києва.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Суддя: Н.Г.Притула