Справа № 758/2663/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

16 липня 2018 року м .Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Гребенюка В.В.,

за участю секретаря Мишак І.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл,-

ВСТАНОВИВ:

02 березня 2018 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернулась з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач), про визнання майна (квартири АДРЕСА_1) спільною власністю та його розподіл, а саме, позивач просила суд визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири. Позовні вимоги вмотивовано тим, що спірна квартира була придбана позивачем та відповідачем під час їх шлюбу.

До початку судового засідання представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій зазначила, що позов підтримує та просить його задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечила.

Відповідач правом на участь в судових засіданнях не скористався, хоча про розгляд справи був повідомлений судом належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судових повісток, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. За таких обставин, керуючись ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе здійснити заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наведені нижче обставини.

01 грудня 2001 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві серія НОМЕР_2 (а.с. 6).

24.12.2002 р. відповідачем було придбано квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.12.2002 р. реєстраційний номер 5488к, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетніковою С.І. (а.с. 97).

Згідно довідки № 5193 від 19.07.2017 р. про реєстрацію місця проживання особи, - за адресою: АДРЕСА_3, з 16.08.2005 року і по теперішній час зареєстрований ОСОБА_4 (а.с. 19).

Згідно довідки № 5194 від 19.07.2017 р. про реєстрацію місця проживання особи, - за адресою: АДРЕСА_3, з 31.08.2004 року і по теперішній час зареєстрована позивач (а.с. 20).

З грудня 2016 року позивач та відповідач за спільною домовленістю припинили спільне сімейне життя.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29.03.2017 р. у справі №758/1477/17 шлюб між позивачем та відповідачем у даній справі було розірвано. Дане Рішення суду набрало законної сили.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України), сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Судом встановлено, що 01 грудня 2001 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві серія НОМЕР_2 (а.с. 6). 24.12.2002 р. відповідачем було придбано квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.12.2002 р. реєстраційний номер 5488к, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Решетніковою С.І. (а.с. 97), в даній квартирі місце проживання зареєстровано за позивачем та спільним сином позивача та відповідача (а.с. 19, 20). Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29.03.2017 р. у справі №758/1477/17 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, та Рішення набрало законної сили.

Спірна квартира придбавалась у зареєстрованому шлюбі, за спільні кошти на той час подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя (ч. 1 ст. 36 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

В частині 1 ст. 61 СК України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За приписами ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що нерухоме майно, а саме, квартира АДРЕСА_2, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюб.

Згідно з ч. 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Втім, сторони в досудовому порядку згоди щодо розподілу квартири АДРЕСА_2 не дійшли.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (1). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї (2). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (3).

Про існування обставин, визначених ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, як таких, що обумовлюють право сторони на збільшення частки в спільному майні подружжя, сторони суд не повідомили.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визначено статтею 69 СК України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

Згідно із ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 372 ЦК України, регламентується, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо поділу квартира АДРЕСА_1 з відповідачем по ? частини кожному.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами 141 ЦПК України, та, дійшов до наступного висновку.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивач просить стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати, а саме: судовий збір за подання позовної заяви до суду, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов'язані з визначенням ринкової вартості спірного нерухомого майна.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України.

Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, між позивачем та Адвокатським об'єднанням «Кравченко та партнери» укладено договір № 0224/0417 від 24.04.2017 року (а.с.68-69), позовну заяву подано 02.03.2018 року. Наявний звіт про оцінку майна (а.с. 21-64) та акт прийому - передачі наданих послуг (а.с. 65). Втім, оплати за надані вказані послуги суду не представлені, в матеріалах справи відсутні квитанції та будь які інші підтвердження оплати наданих послуг, а відтак, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача лише судового збору в розмірі 3781, 40 грн., сплата якого належним чином підтверджено та додано до матеріалів справи (а.с. 1,2).

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 3, 21, 60, 61, 63, 69, 70 СК України та, керуючись ст.ст. ст. ст. 28, 141, 206, 258, 259, 265, 280-283, 354ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл - задовольнити;

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Визнати право власності ОСОБА_1 на ? частину квартири АДРЕСА_2.

Визнати право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 (04086, АДРЕСА_4) на користь ОСОБА_1 (04086, АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судовий збір в сумі 3781 (три тисячі сімсот вісімдесят одну) гривню 40 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуто Подільським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем до Подільського районного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва, шляхом подання через Подільський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення зазначених строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо його не буде скасовано.

Суддя В.В. Гребенюк