Справа № 346/1681/17
Провадження № 22-ц/4808/44/18
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю ОСОБА_3 та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, про визнання недійсним договору кредиту за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Коломийського міськрайонного суду, постановлене у складі судді Потятинника Ю.Р. 18 червня 2018 року в м. Коломиї,

в с т а н о в и в :

06.04.2017 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 та Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про визнання недійсним договору кредиту.

В заяві зазначив, що під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, де він надавав пояснення як свідок, йому стало відомо про наявність договору кредиту, укладеного 12.06.2009 року між ОСОБА_4, Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ним, на суму 100 000 грн.

Ознайомившись у березні 2016 року зі змістом договору, йому стало відомо про те, що за умовами договору забудовнику ОСОБА_4 надано кредит в сумі 100 000 грн. для придбання у нього, як продавця, житлового будинку з подальшою реконструкцією в АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що у договорі кредиту у графі «підпис продавця» підпис виконаний не ним, а ОСОБА_6, що підтверджено висновком експерта МВС Івано-Франківського НДЕКЦ, і кошти за договором кредиту він не отримував, ОСОБА_3 просив визнати недійсним договір кредиту в частині, що стосується його прав як продавця, (п.1.1 розділу 1, п.2.2, п.2.4 розділу 2, п.3.1.1, п.3.5.1, п. 3.6.1 п.3.6.2 розділу 3, п.6.7 розділу 6) з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, як фіктивний правочин.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 08 серпня 2017 року до участі у справі залучено ОСОБА_5 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18 червня 2018 року позов задоволено.

Постановлено визнати недійсним кредитний договір № 707-09 від 12.06.2009 року між Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в частині, що стосується прав та обов'язків ОСОБА_3 в п. 1.1 розділу 1, п.2.2 розділу 2, п.2.4 розділу 2, п. 3.1.1 розділу 3, п.3.5.1 розділу 3, п.3.6.1 розділу 3, п. 3.6.2 розділу 3, п.6.7 розділу 6 цього договору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається на незаконність рішення суду.

Зокрема зазначає, що судом не було враховано того, що кошти в сумі 96 480 грн. були перераховані ОСОБА_3 на його рахунок № НОМЕР_3 двома платіжними дорученнями: №34 від 31.07.2009 року та № 55 від 02.09.2009 року. А згідно виписки з рахунку №133268 від 08.10.2009 року, відкритого на ім'я ОСОБА_3 у ВАТ «Ощадбанк» - за період з 03.08.2009 року по 08.10.2009 року фондом на вказаний рахунок зараховано кошти в сумі 96 480 грн., і вказана сума коштів була знята позивачем: 10.08.2009 року - 20 000 грн.; 08.09.2009 року - 20 000 грн.; 15.09.2009 року - 10 000 грн.; 22.09.2009 року - 10 000 грн.; 08.10.2009 року - 10 000 грн.; 13.10.2009 року - 6480 грн.; 26.10.2009 - 20 000 грн.

Апелянт вважає, що суд безпідставно посилався у рішенні як на доказ того, що ОСОБА_3 не підписував договір кредиту, на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 13.07.2017 року про закриття кримінального провадження, як на обов'язкову для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок чи постанову, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України обов'язковим для суду є лише вирок у кримінальній справі.

ОСОБА_5 також зазначає, що суд не врахував положень п.9 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про те, що згідно зі ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Спірний кредитний договір без прав та обов'язків позивача в частині оспорюваних пунктів не був би вчинений.

Суд не застосував реституцію, адже позивач отримав кошти, а вона та її колишній чоловік сплатили кредит.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 вказав на те, ухвала Івано-Франківського міського суду від 13.07.2017 року у справі № 344/5167/17 набрала законної сили, а тому є належним доказом, оскільки згідно ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Також зазначив, що визнання договору кредиту недійсним в частині, що стосується прав та обов'язків ОСОБА_3, не порушує прав ОСОБА_5 та не впливає на вирішення спору про поділ майна подружжя.

ОСОБА_3 також подав відзив на апеляційну скаргу та вказав на те, що оригінали договору про відкриття на його ім'я карткового рахунку у ВАТ «Ощадбанк» та виписки з рахунку знаходились у ОСОБА_5, що свідчить про те, що кредитні кошти були отримані саме ОСОБА_5 та її колишнім чоловіком.

Крім того, зазначив, що кошти в сумі 96 480 грн. по кредитному договору були отримані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і витрачені на будівництво їх власного будинку в АДРЕСА_2

Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Згідно із абзацом третім пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пунктом 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.6 статті 147 закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України справу за єдиним унікальним номером 346/1681/17 04.10.2018 року передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_3 та його представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, його представника та представника ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не отримував кошти за договором кредиту та не підписував договір кредиту. При цьому, суд посилався на те, що факт підписання договору кредиту не ОСОБА_3, а ОСОБА_5, встановлений ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.07.2017 року про закриття кримінального провадження у справі № 344/5167/17 та звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ст.358 ч.1 КК України у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2009 року між Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, ОСОБА_4, як забудовником, та ОСОБА_3, як продавцем, був укладений кредитний договір №707-09, за умовами якого забудовнику ОСОБА_4 надано кредит для придбання у продавця ОСОБА_3 житлового будинку з подальшою його реконструкцією в АДРЕСА_1 на суму 100 000,00 грн., терміном на 15 років (п. 1.1 розділу 1 кредитного договору).

Даний договір був укладений відповідно до Постанови КМУ від 05.10.1998 року № 1597 «Про затвердження правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі», із змінами і доповненнями, та інших нормативних документів, які направлені на виконання регіональної програми житлового будівництва на селі «Власний дім», спільного протокольного рішення комісії Коломийської РДА і Фонду від 29.04.2009 року № 7.

12 червня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1. В п. 3 даного договору вказано, що продаж вчинено за ціною 96 480 грн., з яких 6 480 грн. покупець сплатив продавцю до підписання та нотаріального посвідчення договору, а решту грошей в сумі 90 000 грн. зобов'язується сплатити протягом шести місяців з дня укладення, підписання та нотаріального посвідчення договору.

Встановлено, що кошти в сумі 100 000,00 грн., про які вказано в кредитному договорі, це 96 480,00 грн. - кредит на придбання житлового будинку, а 3 520,00 грн. - кредит на подальшу реконструкцією житлового будинку в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.5-7).

Кредитні кошти в сумі 96 480 грн. були перераховані на картковий рахунок № НОМЕР_3, відкритий на ім'я ОСОБА_3 у відділенні ВАТ «Ощадбанк», двома платіжними дорученнями: № 34 від 31.07.2009 року в сумі 20 000 грн. та № 55 від 02.09.2009 року в сумі 77 480 грн. (т.1 а.с.68,69).

Згідно виписки з рахунку в національній валюті по рахунку № НОМЕР_3, залишок на якому станом на 03.08.2009 року становив 1,00 грн., 03.08.2009 року зараховано 20 000 грн., 10.08.2009 року видано 20 000 грн., 07.09.2009 року зараховано 76 480 грн., 08.09.2009 року видано 20 000 грн., 15.09.2009 року видано 10 000 грн., 22.09.2009 року видано 10 000 грн., 08.10.2009 року видано 10 000 грн., 13.10.2009 року видано 6 480 грн., 26.10.2009 року видано 20 000 грн. (а.с. 216-222, 226).

Отже, на виконання умов кредитного договору у Коломийському відділенні ВАТ «Ощадбанк» на ім'я ОСОБА_3 був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_3, кошти на цей рахунок були перераховані та отримані ОСОБА_3 протягом серпня-жовтня 2009 року.

Доводи позивача про те, що кошти за договором кредиту у відділенні ВАТ «Ощадбанк» були отримані ОСОБА_5 є голослівними та не підтверджені належними доказами.

Також не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що йому не було відомо про укладення договору кредиту, оскільки сторони є родиною, а саме ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4, а ОСОБА_5 - невісткою позивача. Всі вони проживали однією сім'єю. Кредитні кошти були отримані для виконання вищезазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку в АДРЕСА_1, який був укладений 12.06.2009 року.

Вказаний будинок за нотаріально посвідченим договором іпотеки від 26.06.2009 року був переданий в іпотеку для забезпечення зобов'язань за договором кредиту. У п.7 договору іпотеки зазначено, що житловий будинок є спільною сумісною власністю та переданий в іпотеку за згодою ОСОБА_6 (а.с.168).

Також встановлено, що станом на 31 серпня 2016 року забудовником ОСОБА_4 повністю виконано фінансові зобов'язання щодо погашення кредиту в сумі 96 480 грн., що підтверджено листом від 31.08.2016 року № 299/02-КС Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі про зняття заборони на відчуження заставного майна ОСОБА_4, надісланим приватному нотаріусу Коломийського районного нотаріального округу (т.1 а.с.28), копіями прибуткових касових ордерів та банківських виписок (т.1 а.с.82-108).

В даний час Обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до жодної зі сторін кредитного договору претензій не має.

Згідно висновку експерта №1.1.-12/17 від 25.05.2017 року Івано-Франківського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, наданого на підставі постанови від 16.01.2017 року про призначення судової почеркознавчої експертизи, прийнятої слідчим Гірним Т.М. у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.07.2016 року № 0001087, підпис від імені ОСОБА_3 у графі «Продавець» у кредитному договорі № 707-09 від 12 червня 2009 року виконаний ОСОБА_6.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.07.2017 року по справі № 344/5167/17 закрито кримінальне провадження щодо ОСОБА_5, яка обвинувачувалася у вчиненні злочину, передбаченого ст.358 ч.1 КК України та звільнено її від кримінальної відповідальності за її клопотанням у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи те, що позивачем були отримані кошти за кредитним договором, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, для чого і був наданий кредит, зобов'язання по поверненню кредиту виконані, тому факт підписання кредитного договору ОСОБА_5, а не позивачем, встановлений висновком експерта у кримінальному провадженні, не є підставою для визнання договору кредиту недійсним. Апеляційним судом не встановлено, що укладенням оспорюваного договору кредиту було порушено права чи законні інтереси позивача.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Встановлено, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_5 сплатила 960 грн. судового збору.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 слід стягнути 960 грн. витрат по оплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5, про визнання недійсним договору кредиту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, проживаючої за адресою: АДРЕСА_3, - 960 грн. витрат по оплаті судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2018 року.