Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 272/275/16-ц

провадження № 61-43920св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Андрушівського районного суду Житомирської області, у складі судді

Чуб І. А., від 27 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Миніч Т. І., Трояновської Г. С., від 06 серпня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк», банк) про визнання кредитного договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 лютого 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк повинен був надати йому кредит у розмір 60 тис. доларів США з кінцевим терміном повернення 01 лютого 2012 року. Однак грошові кошти за зазначеним кредитним договором він не отримував. Улютому 2014 року відповідач звернувся до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості за спірним кредитним договором. Зазначав, що із зазначеного позову йому стало відомо, що він нібито отримав кредит та не виконує взяті на себе зобов`язання. Зазначав, що він не давав розпорядження на перерахування коштів згідно вимог спірного договору, грошові кошти з каси банку не отримував. Вказував, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 23 травня 2017 року, складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_4 у графі підпис отримувача у заяві на видачу готівки від 01 лютого 2007 року виконано не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір від 01 лютого 2007 року, укладений між ним та ПАТ «Родовід Банк».

Рішенням Андрушівського районного суду Житомирської області

від 27 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а саме: доказів на спростування передачі майна в іпотеку на забезпечення виконання зобов'язань за спірним кредитним договором, а також доказів того, що платежі, які вносилися у рахунок погашення кредитної заборгованості вносилися не ним, а іншою особою. Суд критично оцінив наданий позивачем висновок судово-почеркознавчої експертизи

від 04 жовтня 2015 року, відповідно до якого експерт лише припустив можливість належності підпису позивача іншій особі, отже цей висновок експерта не є категоричним.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 06 серпня

2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошових коштів позичальнику.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстнації, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 640, 1046 ЦК України, які регулюють правовідносини позики, без врахування особливостей кредитних правовідносин, як наслідок, у порушення частини першої статті 367 ЦПК України не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд, досліджуючи докази, надав перевагу висновку експертизи, яка була проведена в рамках іншої цивільної справи, зауваживши про ймовірний, а не категоричний характер цього висновку, при цьому фактично відхилив висновок експерта у справі, яка переглядається, без будь-якої мотивації у рішенні.

У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що 01 лютого 2007 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є

ПАТ «Родовід Банк», був укладений кредитний договір № 28.4/СЖ-003.07.1, відповідно до якого банк надавпозичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 60тис. доларів США з кінцевим терміном повернення 01 лютого 2012 року.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору утой же день між ОСОБА_4 за згодою дружини та банком був укладенийдоговір іпотеки, предметом якого є будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка загальною площею 0,29 га за цією ж адресою.

Згідно заяви про видачу готівки від 01 лютого 2007 року позивач отримав грошові кошти у розмірі 60 тис. доларів США.

Випискою з особового рахунку ОСОБА_4 підтверджується внесення коштів на погашення кредиту та сплату процентів по кредиту (а. с.20-24 т.2).

У 2009 році ОСОБА_4 звертався до суду із позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 04 жовтня 2015 року № 1453, складеного Київською незалежною судово-експертною установою, у цивільній справі № 272/303/14-ц за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, підпис від його імені у заяві на видачу готівки

від 01 лютого 2007 року у графі «підпис отримувача» ймовірно виконаний не ним, а іншою особою з ретельним наслідуванням справжньому підпису ОСОБА_4

Згідно висновку почеркознавчої експертизи № 5417-5419/17-32

від 23 травня 2017 року, складеного Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_4 у графі підпис отримувача у заяві на видачу готівки від 01 лютого 2007 року виконано не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Встановивши, що кредитний договір № 28.4/СЖ-003.07.1 від 01 лютого

2007 року підписаний обома сторонами, які досягли згоди щодо всіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, суди обґрунтовано відмовили у визнанні спірного правочину недійсним.

Посилання позивача на те, що він не підписував заяву про видачу кредитних коштів за спірним кредитним договором та не отримував грошові кошти не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, та спростовуються випискою з особового рахунку ОСОБА_4, відповідно до якої позивач вносив кошти на погашення кредитної заборгованості та сплачував проценти за користування кредитом за спірним кредитним договором. Крім того, у 2009 році ОСОБА_4 звертався до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у якому зазначав, що строк зобов'язання за кредитним договором на момент вчинення виконавчого напису ще не закінчився, а тому сума боргу перед банком не є безспірною (справа № 2-355/10).

У рішенні Андрушівського районного суду Житомирської області

від 07 жовтня 2010 року у справі № 2-355/10 встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір № 28.4/СЖ-003.07.1 від 01 лютого 2007 року. У ОСОБА_4 існує заборгованість перед банком за спірним кредитним договором, однак ця заборгованість не є безспірною.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Андрушівського районного суду Житомирської області

від 27 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 06 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта