Провадження №2/522/1377/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2018 року

Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Фуцур Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 « про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними»,-

ВСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕДУРА

23.06.2016 року позивач звернувся до суду із позовом, по якому просив суд:

- визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_5 за яким він успадкував 2/3 частини майна після смерті ОСОБА_4.

06.07.2016 року позивачем подано уточнений позов, яким додано вимогу про стягнення з відповідача судового збору.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Нікітіної С.В. відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.

В провадження судді Абухіна Р.Д. справа надійшла 21.02.2018 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 870/18 від 21.02.2018 року, винесено у звязку з рішенням Вищої ради правосуддя від 22.08.2017 року, за яким суддю Приморського районного суду м. Одеси Нікітіну С.Й. звільнено з займаної посади.

В судовому засіданні, яке відбулось 10.04.2018 року ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_3.

Ухвалою суду від 30.08.2018 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 19.10.2018 року.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Надав відзив на позовну заяву.

Третя особа в судовому засіданні просила позов задовольнити.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані докази, пояснення сторін, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) СТОРІН.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що донька позивача та третьої особи ОСОБА_4, була співвласником квартири АДРЕСА_1 та перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, який мешкав у даній квартирі з 2008 року.

ОСОБА_4 протягом тривалого часу страждала на онкологічне захворювання, яке в подальшому у 2011 році стало причиною її смерті. Перед смертю ОСОБА_4 склала заповіт на імя ОСОБА_5, який в подальшому прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину.

Позивач, посилаючись на те, що спадкодавець ОСОБА_4, внаслідок перебування протягом тривалого часу на лікуванні, під час якого вживала медичні препарати, просить визнати заповіт та, як наслідок, свідоцтво про право на спадщину недійсним як такий, що не відповідав волевиявленню учасника правочину оскільки спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Представник відповідача, надавши до суду відзив на позовну заяву, зазначав що про наявність оскаржуваного заповіту позивачу стало відомо 19.03.2012 року, з моменту отримання ним ОСОБА_6 про право на спадщину на обовязкову частку у спадщину, у звязку із чим просив суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності, про що подав письмову заяву.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

На підставі ОСОБА_6 про право власності на житло від 17.04.1996р. №69695 488/1000 частини квартири АДРЕСА_2 належали на праві спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_3, та ОСОБА_4 в рівних частках кожному (копія ОСОБА_6 про право власності на житло від 17.04.1996р. №69695).

ОСОБА_4, яка померла 16.09.2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ЖД № 275570, виданого Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_7 міського управління юстиції, актовий запис № 2240 ( а.с. 14) є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (копія ОСОБА_6 про народження серії ІІ-УР №004871 від 16.03.1960р. а.с. 9).

Згідно договору дарування від 22.10.2005р. ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, подарували, а ОСОБА_8 прийняла в дар 107/1000 частини квартири АДРЕСА_2 ( а.с. 10).

Після вказаного правочину право власності на квартиру згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2011року ( а.с. 11) було наступним:

-ОСОБА_1 належала 381/3000 частина квартири;

-ОСОБА_3 належала 381/3000 частина квартири;

-ОСОБА_4 належала 381/3000 частина квартири;

-ОСОБА_8 належала 107/1000 частини квартири.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, померла 16.09.2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 26.10.2001 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖД № 316120, виданого Міським відділом реєстрації актів громадянського стану ОСОБА_7 обласного управління юстиції, актовий запис № 1159 ( а.с. 85 на обороті).

30.08.2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_7 міського нотаріального округу ОСОБА_9, яким належну їй частину квартири під номером №2 в будинку №17 по вул. Польській в м. Одесі заповіла ОСОБА_5 ( а.с.82,83).

ОСОБА_4 померла 16.09.2011р., причина смерті - онкологічне захворювання, злоякісна пухлина (копія ОСОБА_6 про смерть серії І-ЖД №275570 від 17.09.2011р. та копія довідки про причини смерті а.с. 14,15).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на майно, яке складалось з 381/3000 частини квартири АДРЕСА_2.

Згідно ОСОБА_6 про право на спадщину за законом від 19.03.2012року ( а.с. 110, 114) ОСОБА_1 та ОСОБА_3, успадкували обов'язкову частку у спадщині - по 1/6 частки спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_4, а саме 381/3000 частини квартири АДРЕСА_2.

Згідно ОСОБА_6 про право на спадщину за заповітом від 19.03.2012 року ( а.с. 105) ОСОБА_5 успадкував 2/3 частки спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_4, а саме 381/3000 частини квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_5 помер 05.01.2016р. (копія ОСОБА_6 про смерть серії І-ЖД №435821 від 08.01.2016р., виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_7 міського управління юстиції, актовий запис № 280, а.с. 49).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на 381/3000 частини квартири АДРЕСА_2 із заявою про приянття якої до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_2 ( а.с. 47).

Підставою звернення до суду із даним позовом стали посилання позивача на те, що спадкодавець ОСОБА_4, внаслідок перебування протягом тривалого часу на лікуванні, під час якого вживала медичні препарати, просить визнати заповіт та, як наслідок, свідоцтво про право на спадщину недійсним як такий, що не відповідав волевиявленню учасника правочину оскільки спадкодавець не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. При цьому посилався на ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України.

ІV. ОЦІНКА СУДУ.

1.ВИЗНАННЯ НЕДІЙСНИМИ ЗАПОВІТУ ОСОБА_6 ПРО ПРАВО НА СПАДЩИНУ ЗА ЗАПОВІТОМ .

На підставі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судовий захист цивільних прав та інтересів, шляхом визнання відповідного права, гарантується ст. 16 ЦК України, з якої вбачається, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пунктом 16 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено: правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

З метою встановлення чи усвідомлювала ОСОБА_4 значення своїх дій та могла керувати ним під час складання оспорюваного правочину ухвалою суду від 21.02.2017 року призначена судово-психіатрична експертиза, у висновку за результатами проведення якої за № 454 зазначено, що в медичній документації, наданій для проведення експертизи не відображено стан психічних функцій підекспертної у період укладання заповіту. Згідно записів в медічний картці, ОСОБА_4 під час підписання оспорюваного заповіту перебувала в термальній стадії онкологічного захворювання з метастатичним ураженням кісток скелету, головного мозку та внутрішніх органів: за вісім днів до складання оспорюваного правочину та на восьмий день після оглядалась терапевтом на дому, оскільки самостійно вже не пересувалась, відмічався птоз обох очей ( з лютого 2011 року відмічалось подвоєння очей). Однак записи в медичній картці не відображають психо- неврологічний стан підекспертної. Також в матеріалах справи не відображено мотиваційно-поведінковий компонент складання оспорюваного нормативного акту, який непрямо може свідчити про ціль юридичної діяльності, розуміння зовнішнього та фактичного змісту правовогу акту, його юридичний та соціальний прогноз, для чого необхідно аналізувати інформацію з інших джерел. Експертного висновку за наданими матеріалами для проведення експертизи надати суду не вбачалось можливим.

Судом, з метою встановлення відомостей відповідності дій ОСОБА_4 її волевиявленню під час укладання оспорюваного правочину були допитані свідки.

Так свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона часто бувала в сімї ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з якими проживала ОСОБА_4, яка тяжко хворіла та перед смертю самостійно не пересувалась, не реагувала на оточення та не впізнавала людей. Під час посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_10 присутня особисто не була.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що знає сімю позивача з 60-х років. Зазначила, що ОСОБА_4 за місяць до смерті перестала самостійно пересуватись, бачити, обслуговувати себе, впізнавати рідних. На момент складання заповіту - ОСОБА_4 нікого не впізнавала та не могла усвідомлювати значення своїх дій.

Позивач в судовому засіданні 30.08.2018 року відмовився від проведення судово-психіатричної експертизи у зв'язку із своїм похилим віком та станом здоров'я.

Суд проаналізувавши докази зібрані по справі вважає, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту від 30.08.2011 року не усвідомлювала значення своїх дій.

2. ПОЗОВНА ДАВНІСТЬ

26.4.2016року до Приморського районного суду міста ОСОБА_7 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заловіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними.

20.07.2016року Приморським районним судом міста ОСОБА_7 була винесена ухвала про відкриття провадження у справі та призначення справи до розгляду.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1,16.09.2011 р. померла його дочка - ОСОБА_4.

19.03.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_12 отримали ОСОБА_6 про право на спадщину на обов'язкову частку у спадщині - по 1/6 частки спадкового майна, яке залишилось після смерті ОСОБА_4.

З цього ж ОСОБА_6 вбачалося, що ОСОБА_6 про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки видано.

Отже позивач з 19.03.2012 р. знав, що його донькою, ОСОБА_4, було складено заповіт і впродовж 4 років та 3 місяців не зертався до суду з метою оскарження правомірності складання цього заповіту.

Окрім того, з приватного листування між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 завчається, що про наявність оскаржуваного заповіту позивач, ще був обізнаний l6.02.2012 р., так як лист датований саме цією датою (було додано до справи разом з заявою про застосування строку позовної давності а.с. 184).

В матеріалах справи міститься заява позивача про визнання причин пропуску позовної давності поважними ( а.с. 204).

Позивач мотивує пропуск строку звернення до суду з позовом тим, що не мав фізичної можливості звернутись до суду за захистом своїх прав через незадовільний стан здоров'я, через похилий вік. Надав до суду довідку КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 14» за вих. № 01-9/29 від 23.01.2017 р. в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебуває під спостереженням лікарів КУ "ЦПМСП №14" з великою кількістю діагнозів, починаючи з 2013 року позивач з періодичністю у кілька місяців проходив лікування з різних причин як амбулаторно, так і у стаціонерному відділенні.

Суд вважає причини пропуску строку звернення до суду не поважними у зв'язку із тим, що згідно довідки наданої позивачем вбачається, що він почав періодично хворіти з 2013 року проходив лікування як амбулаторно так і у стаціонерному відділенні, але термін перебування на стаціонарному лікуванні не були тривалими, позивач мав можливість звернутись до суду за захистом своїх прав.

Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

Крім того в українському законодавстві є інститут представництва, яким врешті решт позивач і скористався.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у звязку зі спливом строків позовної давності.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

На підставі викладеного та керуючись: ст.ст. 15,16, 203, 215, 225, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 258-259, 263 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 « про визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними»,,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 29.10.2018 року.

Суддя: Р.Д. Абухін

19.10.18