Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 569/4096/15-ц

провадження № 61-7104зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, відшкодування моральної шкоди та завданих збитків за заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про захист прав споживача, відшкодування моральної шкоди та завданих збитків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 18 квітня 2008 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») було укладено кредитний договір № 22-0121001/ФК-08 (далі - Кредитний договір), за умовами якого їй надано кредит у розмірі 267 600 грн під 11,8 % річних строком на 372 місяці. Пунктом 1.6 Кредитного договору передбачено, що вона має сплатити комісію за отримання кредиту в розмірі 1 % від суми кредиту, а пунктом 1.7 - що вона повинна щомісячно сплачувати комісію за управління кредитом у розмірі 0,14 % від суми кредиту. Вказані пункти Кредитного договору суперечать положенням статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пункту 17 частини першої статті 1, частині п'ятій статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки містять несправедливі умови та свідчать про введення її в оману щодо реальної відсоткової ставки і кінцевої загальної вартості кредиту. 30 червня 2010 року ТОВ «Укрпромбанк» відступило право вимоги за Кредитним договором ПАТ «Дельта Банк». З травня 2010 року до 2014 року вона здійснювала погашення кредиту в розмірах, які значно перевищували встановлені графіком платежі, однак ПАТ «Дельта Банк» не доводило до її відома, які із сплачених нею коштів були зараховані на погашення тіла кредиту, відсотків та комісії за управління кредитом. Після переходу до ПАТ «Дельта Банк» прав кредитора за Кредитним договором відповідач не підготував та не надав їй графіку платежів, без якого вона не могла виконати свого обов'язку з оплати наданої кредитної послуги, тому відбулося прострочення виконання зобов'язань. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила: зобов'язати відповідача зменшити вартість наданої кредитної послуги на нараховані відповідачем проценти за користування кредитом за період відсутності графіка платежів, тобто з липня 2010 року по жовтень 2014 року, зарахувавши всі сплачені нею в цей період кошти в сумі 108 131 грн 34 коп. в рахунок погашення тіла кредиту; визнати недійсними пункти 1.6, 1.7 Кредитного договору; зобов'язати відповідача повернути їй усі суми сплачених комісій у подвійному розмірі, що становить 63 795 грн 84 коп.; стягнути на її користь 200 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка була завдана їй внаслідок протиправних дій відповідача.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсними пункти 1.6, 1.7 Кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанк». Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені на виконання недійсної частини Кредитного договору, в сумі 31 897 грн 92 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Апеляційним судом справа розглядалася неодноразово.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року апеляційні скарги ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_1 та представників позивача ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відхилено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року касаційні скарги ПАТ «Дельта Банк» і ОСОБА_1 відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року залишено без змін.

У грудні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року.

У заяві ПАТ «Дельта Банк» просило скасувати судові рішення першої, апеляційної та касаційної інстанцій в частині визнання недійсними пунктів 1.6, 1.7 Кредитного договору та стягнення з банку на користь ОСОБА_1 коштів, сплачених на виконання недійсної частини Кредитного договору в сумі 31 897 грн 92 коп., і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального Кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення судових рішень, про перегляд яких подано заяву (далі - ЦПК України 2004 року), підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме - статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви ПАТ «Дельта Банк» послалося на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року, від 30 березня, 05 липня, 08 вересня, 13 вересня та 20 вересня 2017 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовано зазначені правові норми.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Верховним Судом України заяву ПАТ «Дельта Банк» про перегляд рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Рівненського міського суду Рівненської області, а ухвалою від 10 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 18 квітня 2008 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику надано кредитні кошти у розмірі 267 600 грн під 11,8 % річних на строк до 17 квітня 2039 року.

Пунктом 1.11 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплачувати платежі у розмірі, порядку та строки, встановлені цим договором та Графіком платежів щодо погашення суми кредиту, процентів за користування ним, комісій банку, сукупних послуг, які надаються позичальнику у зв'язку з укладенням цього договору, а також інших фінансових зобов'язань позичальника, які виникають у зв'язку з укладенням цього договору, який є невід'ємною частиною цього договору.

Згідно з пунктом 1.6 Кредитного договору комісія за надання кредиту становить 1 % від суми кредиту.

Пунктом 1.7 Кредитного договору встановлено комісію за управління кредитом у розмірі 1,14 % від суми кредиту, визначеної у пункті 1.1. Кредитного договору (267 600 грн), щомісячно протягом 372 місяців користування.

Ухвалюючи рішення про визнання недійсними пунктів 1.6, 1.7 Кредитного договору та стягуючи з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені нею на виконання недійсної частини договору, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що вказані пункти Кредитного договору суперечать вимогам частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки містять несправедливі умови кредитування. В результаті їх виконання протягом 372 днів ОСОБА_1 повинна була сплатити банку 139 366 грн 08 коп., що складає більше половини отриманого кредиту, і це свідчить про наявність істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін договору на шкоду позивача.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року у справі № 592/6002/16-ц за позовом позичальника до банку про визнання кредитного договору в частині сплати винагороди недійсним, суд касаційної інстанції погодився з висновками місцевого і апеляційного суду про визнання недійсним пункту 1.7 кредитного договору, яким передбачено сплату позичальником винагороди банку за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми кредиту, оскільки вказана умова договору суперечить вимогам частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Такі висновки судів у повній мірі відповідають висновкам касаційного суду у цій справі, а вказана ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Однак у вказаній справі №592/6002/16-ц, в якій місцевим судом позов було задоволено, апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, скасував рішення і відмовив у позові з підстав пропуску позовної давності, оскільки позивач звернулася до суду після спливу встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку. При цьому суди виходили з того, що позивач підписала кредитний договір, виконувала його, клопотань про визнання поважними причин пропуску позовної давності не заявляла.

У справі, яка переглядається, місцевий суд, з висновками якого у цій частині погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що позивачем не пропущена позовна давність. Такого висновку суд дійшов на підставі оцінки встановлених ним обставин справи та зібраних доказів. Доводи заяви ПАТ «Дельта Банк» щодо неоднакового застосування судами касаційної інстанції положень цивільного законодавства, якими врегульовано питання позовної давності, зводяться до переоцінки вказаних обставин справи і доказів, а тому не заслуговують на увагу і не можуть бути підставою для задоволення заяви про перегляд судових рішень, оскільки у цій справі та у справі, ухвала в якій надана для порівняння, судами встановлені різні фактичні обставини стосовно дотримання позивачами строку звернення до суду за захистом своїх прав (позовної давності).

Разом з тим, у наданих заявником для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року у справі № 295/11672/15-ц, від 30 березня 2017 року у справі № 161/1794/15-ц, від 08 вересня 2017 року у справі № 755/16902/16-ц, від 13 вересня 2017 року у справі № 202/2576/15-ц та від 20 вересня 2017 року у справі № 127/26710/15-ц суд касаційної інстанції погодився із судовими рішеннями місцевих та апеляційних судів про відмову в задоволенні позовів позичальників до фінансових установ (банків) про визнання кредитних договорів недійсними. В усіх вказаних справах позивачі, серед інших вимог, заявляли про невідповідність вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» окремих умов укладених ними кредитних договорів щодо сплати на користь кредиторів комісійних винагород (плати за управління кредитом) за надані банками послуги. Отже, встановлені у зазначених справах правовідносини в означеній частині подібні до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, яка переглядається.

Відмовляючи в задоволенні позовів у вказаних справах, суди попередніх інстанцій, з висновками яких погодився касаційний суд, виходили з відсутності підстав для визнання умов оспорюваних правочинів недійсними, оскільки вони відповідають основоположному принципу свободи договору і не суперечать вимогам чинного цивільного законодавства, а позивачами, які діяли свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси, не доведено порушення їх прав та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитори надали споживачам усю необхідну інформацію, пов'язану з одержанням кредиту, умови договорів не є несправедливими і банки не здійснювали відносно позивачів нечесну підприємницьку практику та не вводили їх в оману.

Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні вказаних норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виходить з такого.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, щопідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Оскільки кредитні кошти банком надано ОСОБА_1 на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до пункту 3 частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, передбачено, що банки, не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

З огляду на викладене у справі, яка переглядається, суди дійшли обґрунтованого висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного Кредитного договору щодо зобов'язання позичальника сплатити кредитору комісію за надання кредиту та щомісячну комісію за управління кредитом і наявність у зв'язку з цим підстав для визнання таких умов недійсними відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, норми матеріального права в судових рішеннях, про перегляд яких подана заява, були застосовані правильно, що відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року є підставою для відмови в задоволенні заяви.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, пунктом 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про перегляд рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 липня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 20 травня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик