Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 355/1599/15-ц

провадження № 61-5674св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Дернівська сільська рада Баришівського району Київської області, ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року у складі судді: Лисюка О. Д. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дернівської сільської ради Баришівського району Київської області, ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права власності на частину майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що проживаючи із 1981 року однією сім'єю із ОСОБА_3, ними, за рахунок спільно праці та спільних коштів був побудований житловий будинок з господарськими спорудами за адресою с. Дернівка Баришівського району по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, а тому, спадщина після її смерті була прийнята самим позивачем та донькою померлої ОСОБА_4, яка ІНФОРМАЦІЯ_2 також померла. Останні п'ять років життя ОСОБА_3 майже не ходила, він допомагав їй рухатися, а останні півроку здійснював за нею безпосередній догляд. Позивач після смерті ОСОБА_3 звернувся до Баришівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, де йому було повідомлено про зміну заповідального розпорядження ОСОБА_3, яка все майно заповіла своїй дочці ОСОБА_4, позбавивши його будь-яких прав на будинок.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є відповідач по справі ОСОБА_2, яка не визнає за ним права на проживання в будинку, який був збудований його руками.

Позивач просив суд: встановити факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 вели спільне господарство, мали спільний бюджет в період з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_3; встановити факт, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований по АДРЕСА_1, Баришівського району Київської області побудований внаслідок їхньої спільної праці; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку житлового будинку загальною площею 33,5 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 до Дернівської сільської ради Баришівського району Київської області, ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, задоволено:

- встановлено факт, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 вели спільне господарство, побут та бюджет в період з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_3;

- встановлено факт, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований по АДРЕСА_1, Баришівського району Київської області побудований внаслідок спільної праці ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3;

- визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частку житлового будинку загальною площею 33,5 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами що розташовані по АДРЕСА_1, Баришівського району Київської області.

Рішення суду мотивоване тим, що під час розгляду справи встановлено факт побудови спірного будинку за рахунок спільної праці та спільних коштів позивача та ОСОБА_3 Ця обставина була належним чином доведена під час розгляду справи за допомогою належних та допустимих доказів, зокрема відповідних довідок сільської ради та показів допитаних під час розгляду справи свідків.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2016 року рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року залишене без змін.

Ухвала мотивована тим, що позивач проживав з ОСОБА_3 однією сім'єю, а спірне майно (будинок) було створено в результаті їх спільної праці, тому позовні вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на частину спільного з ОСОБА_3 будинку є обґрунтованими.

У березні 2016 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2016 року, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частку житлового будинку загальною площею 33,5 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами що розташовані по АДРЕСА_1, Баришівського району Київської області, а ухвалу апеляційного суду повністю і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що в апеляційному порядку ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду першої інстанції лише в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частку житлового будинку загальною площею 33,5 кв. м., з господарськими будівлями та спорудами що розташовані по АДРЕСА_1, Баришівського району Київської області, а в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося. Вважає, що права власності на ? частку житлового будинку за ОСОБА_1 без попереднього припинення права власності на цю ж частику у житловому будинку є незаконним, оскільки право власності ОСОБА_3 на цей будинок було зареєстровано 02 квітня 2008 року, і позивач в межах позовної давності повинен був звернутися із позовом про скасування права власності на ? частку житлового будинку за ОСОБА_3 Вказує, що вона є власником спірного будинку і автоматичне припинення права на ? частку житлового будинку неможливе.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2016 року оскаржуються тільки в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частку житлового будинку В іншій частині судові рішення першої та апеляційної інстанції не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2016 року ОСОБА_1 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки висновки судів узгоджуються із висновком Верховного Суду України, який викладено у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до частини другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно частини першої статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У частині першій статті 17 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13 зроблено висновок, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Оскільки судові рішення в частині встановлення факту, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3, вели спільне господарство, мали спільний бюджет в період з 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 та факту, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами розташований по АДРЕСА_1, Баришівського району Київської області побудований внаслідок їх спільної праці, не оскаржуються, а позовні вимоги про визнання права власності на ? частку житлового будинку є похідними від них, то підстави для скасування рішень в оскарженій частині відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення в оскаженій частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення в оскарженій частині без змін.

Оскільки рішення в оскаженій частині залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2016 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат