Справа № 495/5023/18
З а о ч н е р і ш е н н я
13 вересня 2018 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого - одноособово судді Шевчук Ю.В.
при секретарі - Савенко М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Білгород-Дністровський цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності,
До суду з позовною заявою звернулася позивачка ОСОБА_1 з позовними вимогами до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності.
В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що між сторонами 05.12.2003 року був укладений шлюб, що зареєстрований Виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за актовим записом 65. За період подружнього життя на спільні кошти родини було набуто майно : автомобіль «TATA LPT 613», 2006 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_1, який був придбаний 22.04.2015 року за 10 000 доларів США та автомобіль «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_2, який був придбаний 20.04.2016 року за 10 000 доларів США. Вказані автомобілі були зареєстровані на відповідача та до теперішнього часу знаходяться у його власності та постійному користуванні. У квітні 2018 року відповідач вигнав з дому позивачку та не розірвавши шлюб почав спільно проживати з іншою жінкою, спільне майноміж сторонами не поділене.
Позивачка у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву з проханням справу розглянути без її участі в судовому засіданні, позовні вимоги підтримує, та згодна на заочний розгляд справи.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся судовими повістками, про що повернулось поштове повідомлення з відміткою повернення через не запит.
Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено, що між сторонами 05.12.2003 року був укладений шлюб, що зареєстрований Виконавчим комітетом Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за актовим записом 65. (а.с.6)
Згідно довідки №5143/735 від 22.05.2018 року на ім'я відповідача зареєстровані транспортні засоби : автомобіль «MITSUBISHI GALANT», реєстраційний державний номер НОМЕР_2, 2006 року випуску, реєстрація з 20.04.2016 року на підставі договору купівлі-продажу та «ТATA LPT 613», реєстраційний державний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску, реєстрація з 22.04.2015 року на підставі довідки-рахунок.
Відповідно до ч. 1ст. 60 СК Українита ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно дост. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою.
Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України №16 від 12.06.1998р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Як зазначено у правовій позиції у справі № 6-79 цс 13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені вст. 60 СК України.
За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя
Відповідно до правової позиції (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015р. № 6-38цс15), належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючистаттю 60 Сімейного кодексу Українита визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв нормастатті 60 Сімейного кодексу Українивважається правильно застосованою.
Згідно пункту 23постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Як вказується у правовій позиції у справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:
1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;
2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.
Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Придбавши транспортні засоби під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується.
Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.
Таким чином, придбані під час перебування сторін у шлюбі транспортні засоби є об'єктом спільної сумісної власності сторін і будь-яких доказів щодо належності транспортних засобів лише відповідачу, на якого вони зареєстровані, суду не надано.
Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентованостаттею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Відповідно до ч. 1ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено устатті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, другастатті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина другастатті 364 ЦК України).
Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 2ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Позивачем надано докази того, що транспортні засоби є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, тобто законні підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину даних транспортних засобів.
За таких обставин, задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому позовна заява про визнання права власності на 1/2 частину спірних транспортних засобів є обґрунтованою і підлягає задоволенню.
При зверненні до суду з позовом позивачка сплатила судовий збір в сумі 704,80 грн., який підлягає стягненню з відповідача. (а.с.1)
ОСОБА_1 жодних документальних підтверджень того, що нею були здійснені витрати на правову допомогу суду не надала, отже вимоги позивача щодо стягнення з ОСОБА_2 понесених нею витрат на послуги адвоката не підлягають до задоволення.
Керуючись статтями 12,13, 81, 141, 247 ч.2, 259, 263,265, 280-282 ЦПК України, статями 60,63,69,70 СК України, статтею 368, 372 ЦК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності - задовольнити.
Визнати автомобіль «TATA LPT 613», 2006 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_1 та автомобіль «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частину автомобіля «TATA LPT 613», 2006 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_1;
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частин автомобіля «MITSUBISHI GALANT» 2006 року випуску, реєстраційний державний номер НОМЕР_2.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкає за адресою : АДРЕСА_1 судовий збір 704, 80 грн. на користь ОСОБА_1.
В частині вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат пов'язаних з оплатою послуг адвоката - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя :