ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року

м.Харків.

Справа № 640/13376/15-ц; провадження № 22-ц/818/1064/18.

Категорія: договірні

Харківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1,

суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_2 ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року у складі судді Невядомського Д.В.

у цивільній справі (640/13376/15-ц) за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором поставки, інфляційних витрат, трьох відсотків річних та пені, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та просив стягнути з ФОП ОСОБА_4 на його користь основний заборгованість за Договором № 26/01-1 в розмірі 7272480,00 грн.; інфляційні втрати в розмірі 5832528,96 грн.; 3% річних в розмірі 719150,82 грн.,; пеню по в розмірі 1309046,40 грн.; стягнути заборгованість за договором № 01/06-2 у сумі 886200,00 грн.; інфляційні втрати в розмірі 710732,40 грн.; 3% річних в розмірі 87487,61 грн.; пеню пв розмірі 159516,00 грн., враховуючи сплачену ОСОБА_6 суму в розмірі 5000 грн. та сплачену ОСОБА_7 суму в розмірі 10000 грн., а всього стягнути 16962142,19 грн.; стягнути понесені позивачем судові витрати.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2015 року провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_6 Суйгурат Алієвни, ОСОБА_7 про стягнення грошових коштів за договором поставки закрито.

В обґрунтування позову ОСОБА_5, правонаступником якого є ОСОБА_2 зазначав, що 26 січня 2012 року між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «ЛБЛ» укладено договір поставки № 26/01-1, згідно якого ОСОБА_4, за умови 100% предополати, зобовязався виготовити та поставити корм для тварин (свиней), а ТОВ «ЛБЛ» зобовязався оплатити та прийняти цей корм, за ціною 6540,00 грн. (з врахуванням ПДВ) за одну тону корму, на загальну суму 7272480,00 грн., що становить 1112тон корму. ТОВ «ЛБЛ»умови договору виконало у повному обсязі, а саме сплатило ОСОБА_4 7272480грн. Згідно пункту 4.4. Договору № 26/01-1, відвантаження корму виконується шляхом самовивозу зі складу відповідача на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм. Однак, на протязі вищевказаних 10 календарних днів, а саме-з 19.07.2012 р. по 28.07.2012 р. включно, ОСОБА_4 не відвантажив корм для ТОВ «ЛБЛ».

Умовами договору передбачено, що у випадку не поставки корму на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм, ОСОБА_4 зобовязаний повернути всю отриману передплату на рахунок ТОВ «ЛБЛ» на протязі 5 календарних днів, тобто, в період з 29.07.2012 р. по 02.08.2012 р. включно, але останній у вказаний період передплату ТОВ «ЛБЛ» не повернув. Отже, з 03.08.2012 р. ОСОБА_4 є таким, який прострочив виконання грошового зобовязання щодо повернення ТОВ «ЛБЛ» грошових коштів в розмірі 7272480,00 грн. 20 липня 2012 р. між ТОВ «ЛБЛ» та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ТОВ «ЛБЛ» відступило ОСОБА_5 свої права кредитора по Договору №26/01-1 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.

01 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛБЛ» укладено договір поставки №01/06-2, згідно якого ОСОБА_4, за умови 100% предоплати, зобовязався виготовити та поставити корм для тварин (собак), а ТОВ «ЛБЛ» зобовязався оплатити та прийняти цей корм за ціною 4200,00 грн. (з врахуванням ЦДВ) за одну тону корму на загальну суму 886200,00 грн., що складає 211 тон корму. ТОВ «ЛБЛ»умови договору виконало у повному обсязі, а саме сплатило ОСОБА_4 886200,00 грн. Згідно пункту 4.4. Договору № 26/01-1, відвантаження корму виконується шляхом самовивозу зі складу Відповідача на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм. Однак, на протязі вищевказаних 10 календарних днів, а саме-з 21.07.2012 р. По 30.07.2012р. включно, Відповідач не відвантажив корм ТОВ «ЛБЛ». Умовами договору передбачено, що у випадку не поставки корму на протязі 10 календарних днів після 100% передплати за корм, ОСОБА_4 зобовязаний повернути всю отриману передплату на рахунок ТОВ «ЛБЛ» на протязі 5 календарних днів, тобто, в період з 31.07.2012 р. по 04.08.2012 р. включно, але останній у вказаний період передплату ТОВ «ЛБЛ» не повернув. Отже, з 05.08.2012 р. Відповідач є таким, який прострочив виконання грошового зобовязання щодо повернення ТОВ «ЛБЛ» грошових коштів в розмірі 886200,00 грн. 20 липня 2012 р. між ТОВ «ЛБЛ» та ОСОБА_5 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ТОВ «ЛБЛ» відступило ОСОБА_5 свої права кредитора по Договору № 01/06-2 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.

28 серпня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно якого ОСОБА_5 відступив на користь ОСОБА_2 своїй права кредитора за вищевказаними договору поставки в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова 17 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що на даний момент існує рішення, яке набрало законної сили про визнання недійсним договорів поставки, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно було відхилено клопотання про відкладання розгляду справи. Надані відповідачем судові рішення не повинні були залучатися до справи, оскільки ані він, ані його довіритель не мали змоги з ними ознайомитись. Відхиливши клопотання про відкладання розгляду справи для повноцінного ознайомлення із наданими відповідачем судовими рішеннями та підготовки своїх правової позиції щодо них, суд порушивши процесуальні права виніс неправомірне рішення.

Крім того суд, не застосував наслідків визнання правочинів недійсними щодо зобовязань сторін повернути одна другій у натурі все, що вони одержали на виконання цих правочинів.

Представник ФОП ОСОБА_4 ОСОБА_8 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог, не доведені, а також ним та його представником не спростовані обставини, на які посилався відповідач як на підставу своїх заперечень, зокрема на рішення господарського суду, яке набрало законної сили і є обовязковим до виконання.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Позовна заява ОСОБА_5 обґрунтовувалася посиланням на те, що 26 січня 2012 року між ФОП ОСОБА_4 та ТОВ «ЛБЛ» було укладено договір поставки № 26/01-1, згідно з пунктом 1.1 якого ОСОБА_4 зобовязався виготовити та поставити корм для тварин (свиней), а ТОВ «ЛБЛ» зобовязався оплатити та прийняти цей корм . 20 липня 2012 р. між ТОВ «ЛБЛ» та ОСОБА_5 було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ТОВ «ЛБЛ» відступило ОСОБА_5 свої права кредитора по Договору №26/01-1 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.

01 червня 2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛБЛ» було укладено договір поставки №01/06-2, згідно з пунктом 1.1. якого ОСОБА_4 зобовязався виготовити та поставити корм для тварин (собак), а ТОВ «ЛБЛ» зобовязався оплатити та прийняти цей корм.

20 липня 2012 р. між ТОВ «ЛБЛ» та позивачем було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі, ТОВ «ЛБЛ» відступило ОСОБА_5 свої права кредитора по Договору № 01/06-2 в обсязі та на умовах, що існують на час укладення цього договору.

У звязку з тим, що ОСОБА_4 не виконані умови договору ОСОБА_5 вернувся до суду з позовом для захисту свої прав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що існує судове рішення, яке набрало законної сили про визнання недійсним договорів поставки №26/01-1 від 26.01.2012 року та №01/06-2 від 01.06.2012 року і оскільки згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не породжує юридичних насідків. Колегія судів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 29 березня 2017 року за позовом ФОП ОСОБА_4 до ТОВ «ЛБЛ» про визнання договорів поставки недійсними задоволено в повному обсязі та визнано недійсним договір поставки № 26/01-1 від 26.01.2012 р. укладений між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП ОСОБА_4 Визнано недійсним договір поставки № 01/06-2 від 01.06.2012 р., укладений між ТОВ «ЛБЛ» та ФОП ОСОБА_4 Стягнуто з ТОВ «ЛБЛ» на користь ФОП ОСОБА_4 судові витрати.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛБЛ» залишено без задоволення. Рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у справі №922/307/17 залишено без змін.

Постановою вищого Господарського суду України від 31.10.2017 року залишено без змін Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.17 року у справі № 922/307/17 та рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року залишено без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Крім того, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.12.2018 року апеляційне провадження за апеляційними скаргами особи, яка не брала участі у справі і вважає, що суд вирішив питання про її права та (або) обовязки ОСОБА_5 на рішення господарського суду Харківської області від 29.03.2017 року у справі № 922/307/17 закрито.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення, оскільки судове рішення законне та обґрунтоване, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів та доведення їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги тотожні доводам позову, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку і висновків суду вони не спростовують.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2018 року.

Головуючий П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

ОСОБА_9