Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 335/3267/14-ц

провадження № 61-9654св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сокуренко ЄвгенСергійович,

відповідачі - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Кримської О. М., Дашковської А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до умов кредитного договору від 02 серпня 2005 року ОСОБА_4 отримав кредитні кошти в розмірі 26 880,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 04 серпня 2025 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 49,18 кв. м, житловою площею 31,75 кв. м, яка розташована АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 рішенням суду ОСОБА_4 оголошено померлим. Станом на 04 квітня 2013 року за кредитним договором рахується заборгованість 59 341,44 доларів США, що еквівалентно 474 138,11 грн. Єдиним спадкоємцем померлого є ОСОБА_3, правонаступник ОСОБА_4, яка повинна відповідати за зобов'язання ОСОБА_4 Посилаючись на ці обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Під час розгляду справи, про смерть боржникаОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, ще до пред'явлення зазначених позовних вимог, 24 квітня 2012 року повідомила районний судспадкоємець ОСОБА_3, та долучила до заяви рішення суду про оголошення його померлим й актовий запис про смерть ОСОБА_4

З вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки до спадкоємця померлого боржника ОСОБА_3 в порядку статті 1281 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 06 квітня 2013 року, подавши уточнений позов, в якому розмір заборгованості ним було визначено у сумі 59 341,44 доларів США.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 серпня

2014 року у складі судді Макарова В. О. позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 02 серпня 2005 року у розмірі 59 341,44 доларів США, що за курсом Національно банку України станом на 04 квітня 2013 року еквівалентно 474 138,11 грн, звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 49,18 кв. м, житловою площею 31,75 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 03 серпня 2005 року) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням документів та проведенням дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник ОСОБА_4 не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки, який після його смерті успадкувала його мати ОСОБА_3

Справа розглядалась апеляційним судом неодноразово.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що банком не надано доказів того, що вимоги про усунення порушень зобов'язання надсилалася на адресу ОСОБА_4 за його життя, а також ОСОБА_3, як спадкоємцю, тому позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягають задоволенню. Банк звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності для звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - 04 жовтня 2011 року, тоді як строк позовної давності, розпочався з моменту набрання зазначеним рішенням про стягнення боргу законної сили, тобто 31 жовтня 2006 року, причини поважності пропущення такого строку банк не навів.

У касаційнійскарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні їх позовних вимог помилково дійшов до висновку про те, що ним пропущено строк позовної давності для захисту своїх прав, оскільки на думку суду, воно змінило строки виконання зобов'язання за кредитним договором на 31 жовтня 2006 року, та з цієї дати почав свій відлік строк позовної давності, а з позовом звернувся до суду лише 04 жовтня 2011 року, тобто з пропуском позовної давності. Також, апеляційним судом не враховано, що рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2006 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 фактично не виконано та не припинило правовідносин між сторонами. Оскільки, позов заявлено саме про звернення стягнення, а не про стягнення заборгованості, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2006 року встановлено порушення зобов'язань за кредитним договором, тому задоволенню підлягають вимоги в межах строку позовної давності та в межах вартості іпотечного майна. Крім того, неправильно визначено початок відліку строку позовної давності, оскільки строк дії договору сторони погодили до 01 серпня 2025 року.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи банку щодо застосування строку позовної давності, яка не сплила, так як, на думку банку, перебіг позовної давності почнеться лише 01 серпня 2025 року, що є кінцевим терміном повернення кредиту за кредитним договором є необгрунтованими.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 02 серпня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 26 880 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення коштів до 04 серпня 2025 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором сторони 03 серпня 2005 року уклали договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 49,18 кв. м, житловою площею 31,75 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1

У липні 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, у зв'язку з невиконанням зобов'язання по поверненню кредиту, який рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2006 року було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 22 152,55 доларів США, що за курсом Національного банку України складало 111 870, 38 грн та яка складалась з заборгованості за кредитом у розмірі 20 717,34 доларів США, простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 122, 05 доларів США, заборгованості за відсотками у розмірі 57,26 доларів США, простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 962,10 доларів США, простроченої комісії у розмірі 189,00 доларів США та пені у розмірі 104,80 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 березня 2011 року ОСОБА_4 оголошено померлим, рішення набрало законної сили ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 52 т. 1).

19 квітня 2011 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис про смерть ОСОБА_4, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 53 т. 1).

Спадкоємцем першої черги за законом після смертіОСОБА_4є його мати - ОСОБА_3, яка у встановлений законом строк прийняла спадщину, проте свідоцтва про право на спадщину не отримала.

Про смерть боржника ОСОБА_4 спадкоємець ОСОБА_3 повідомила Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя, 24 квітня 2012 року (а.с. 51 т. 1).

З вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки до спадкоємця померлого боржника в порядку статті 1281 ЦК України ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 06 квітня 2013 року, подавши уточнений позов, в якому розмір заборгованості ним було визначено у сумі 59 341,44 доларів США (а.с. 105, 168, 170 т. 1).

За розрахунком заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк», доданим до первісного позову у цій справі, станом на 19 серпня 2011 року борг становив 64 368, 20 доларів США, із яких за тілом кредиту - 22 288, 25 доларів США, за процентами - 14 968,7 доларів США, комісія - 2 494, 89 доларів США, а також, 24 616,36 доларів США - пені та штрафів.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 02 серпня 2005 року, зробленого станом на 04 квітня 2013 року, розмір заборгованості за кредитом на день смерті ОСОБА_4 становив 58 946,72 доларів США, із яких за тілом кредиту 22 107,99 доларів США, за відсотками 13 665,04 доларів США, пеня 20 867,79 доларів США (а.с.153-161 т. 1).

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У статті 23 цього ж Закону зазначено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Оскільки, позов заявлено саме про звернення стягнення на предмет іпотеки, а не про стягнення заборгованості, тому задоволенню підлягають вимоги в межах строку позовної давності та в межах вартості іпотечного майна.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо).

Відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, а оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 444/9519/12

провадження № 14-10 цс 18.

При цьому для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, на який посилається заявник у касаційній скарзі, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливлював стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду.

Отже, посилання касаційної скарги на цю постанову Верховного Суду України є безпідставним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-цпровадження № 14-154цс18зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за спливом позовної давності, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам сторін. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, а рішення суду про стягнення боргу з боржника, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, до пред'явлення цього позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, не було виконано і кредитні зобов'язання не були припинені належним виконанням, то помилковим є висновок апеляційного суду про початок перебігу строку позовної давності за цими позовними вимогами з часу ухвалення зазначеного рішення про стягнення боргу, а саме з 31 жовтня 2006 року, а висновок суду про відмову у задоволенні позову як обгрунтованого за спливом позовної давності є передчасним.

Вирішуючи спір щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у межах вартості спадкового майна, суд не перевірив розрахунку заборгованості боржника на день його смерті, не встановив розміру боргу, обов'язок про повернення якого перейшло до спадкоємців у межах вартості спадкового майна, яке є предметом іпотеки на час вирішення цих вимог.

При цьому, зазначивши у рішенні про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк»скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитом і змінив таким чином строк виконання договору, не зробив висновку про те, чи правильним є нарахування відсотків за користування кредитом, комісії, пені та штрафу, відповідно до наданого розрахунку заборгованості, строк виконання якого закінчився ухваленням зазначеного судового рішення про стягнення боргу, а, отже, й обґрунтованість заявлених вимог щодо наявності боргу, його розміру та його складових, оскільки застосування спливу строку позовної давності можливе лише до обгунтованого позову та на підставі заяви відповідача, поданої до ухвалення рішення у справі. Заяву про застосування строку позовної давності спадкоємець ОСОБА_3, після залучення її до участі у справі та пред'явлення до неї 06 квітня 2013 рокузазначених уточнених позовних вимог, до районного суду подала 30 січня 2013 року (а.с.129 т. 1).

Отже, висновки апеляційного суду про обґрунтованість позову й застосування до нього спливу позовної давності, який, на думку колегії апеляційного суду розпочався з моменту набрання зазначеним рішенням суду про стягнення боргу законної сили, тобто з 31 жовтня 2006 року, є передчасними.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з'ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

При новому розгляді справи апеляційному суду слід приймати до уваги зазначені правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі№ 444/9519/12

провадження № 14-10 цс 18, та у .постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-цпровадження № 14-154цс18.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк