СОЛОМ'ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________________________________________________________________
№2/760/186/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

І . Вступна частина

02 жовтня 2018 року в місті Києві

Солом'янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевкова Оксана Вікторівна, про визнання договорів дарування недійсними.

ІІ. Описова частина

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (Відповідача-1) та ОСОБА_3 (Відповідача-2) про визнання договорів дарування недійсними, вказуючи на те, що 21 березня 2015 року на користь ОСОБА_3 було укладено два договори дарування:

- на земельну ділянку, кадастровий номер: НОМЕР_3,

- на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, які посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевковою Оксаною Вікторівною.

Позивач вважає, що вказані договори дарування є недійсними, оскільки дійсним наміром їх укладення було введення в оману Позивача, аби не виконувати зобов'язання за договором позики від 26 липня 2013 року серії ВТІ №200345, рішень судів про стягнення грошових коштів на користь Позивача, а також унеможливлення виконання виконавчого провадження №50783931 на примусове стягнення.

В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, та просив їх задовільнити. Пояснив суду, що свідомий намір уникнути відповідальності за договором позики Відповідачем-1, ОСОБА_2 доводиться тим, що останній після спливу терміну виконання зобов'язань по договору (28.02.2014), а також, беручи участь у судових процесах по стягненню заборгованості, розумів і знав про настання наслідків його невиконання, а саме арешт належного йому майна з метою примусового виконання, а тому й відчужив належне йому нерухоме майно за договорами дарування.

Відповідачі, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевкова О.В. в судове засідання не з'явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце цього засідання, про причини неявки не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від них не надійшли.

Враховуючи вимоги ч.1 ст.223 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи по суті із постановленням заочного рішення.

ІІІ. Мотивувальна частина

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступне.

21 березня 2015 року між ОСОБА_2, як дарувальником, та ОСОБА_3, як обдарованим, було укладено два договори дарування, які було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевковою Оксаною Вікторівною:

- на земельну ділянку, кадастровий номер: НОМЕР_3, за адресою: АДРЕСА_2;

- на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2.

В той же час, укладенню зазначених договорів дарування передували обставини, які свідчать про їх фіктивність, оскільки існують ознаки того, що справжньою метою їх укладення було уникнення відповідальності за зобов'язаннями за договором позики від 26 липня 2013 року серії ВТІ №200345, що підтверджується наступним.

Встановлено, що 26 липня 2013 року між Позивачкою та Відповідачем-1 було укладено договір позики серії ВТІ №200345, за яким у останнього виникли зобов'язання повернути отримані в борг кошти до 28 лютого 2014 року.

Зобов'язання за вказаним договором Відповідачем-1 виконані не були, а тому Позивачка за захистом своїх порушених прав звернулась із позовом до Солом'янського районного суду (справа №760/16585/14).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року було залишене в силі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04.02.2015 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми в розмірі 200000 гривень та 3% річних в сумі 4570 грн.

Як вбачається з журналу судового засідання від 17.03.2015 Відповідач-1 був обізнаний про те, що зазначене вище рішення набуває законної сили та, очевидно, мав передбачати наслідки його невиконання.

Вже через чотири дні, 21 березня 2015 року, Відповідач-1 ОСОБА_2, відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно шляхом укладення договорів дарування на користь свого сина ОСОБА_3

Безперечно, Відповідач-1, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму синові, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь Позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Обгрунтовуючи свою правову позицію у справі №6-1873цс16, Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду від 04.02.2015 та ухвала Апеляційного суду м. Києва від 17.03.2015 були скасовані касаційним судом, а під час нового розгляду справи судом першої інстанції з Відповідача-1 на користь ОСОБА_1 було стягнуто суму в розмірі 597750,00 гривень та №% річних в сумі 30902,86 гривень (рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 30.11.2015).

15 червня 2016 року державним виконавцем Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції, в межах виконавчого провадження №50783931 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження а межах суми 657825 грн 00 коп.

Відчуження боржником (ОСОБА_2.) будинку і земельної ділянки на користь Відповідача-2 в подальшому унеможливило виконання зазначеної постанови державного виконавця від 15.06.2016, через відсутність майна у боржника.

З огляду на зазначені обставини суд приходить до висновку, що оспорювані договори дарування, укладені між Відповідачем-1 та його сином Відповідачем-2 після ухвалення судового рішення про стягнення з нього грошових коштів, вчинено з метою ухилитись від виконання цього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цими договорами, зі спрямованістю дій сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, а тому зазначені договори дарування підлягають визнанню недійсними відповідно до положень статті 234 ЦК України.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст.ст.203, 204, 215, 229, 717 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 272 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позов задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: НОМЕР_3, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 21.03.2015 приватним нотаріусом КМНО Шевковою О.В. за №219 (номер запису про право власності 9128449).

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 90,10 кв.м, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений 21.03.2015 приватним нотаріусом КМНО Шевковою О.В. за №217 (номер запису про право власності 9128406).

2.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 275,60 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 275,60 гривень.

3.Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

4.Позивач: ОСОБА_1, адреса: 03148, АДРЕСА_1, код РНОКПП: НОМЕР_1;

Відповідач: ОСОБА_2,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, РНОКПП: НОМЕР_2;

Відповідач: ОСОБА_3,зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3, РНОКПП: не день ухвалення рішення невідомий;

Суддя: