Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 757/29054/17-ц

провадження № 61-27896ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Уповноважений Верховної Ради України з прав людини,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду міста Києва, у складі судді Остапчук Т. В., від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Слюсар Т. А., Панченка М. М., від 31 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що 07 березня 2017 року він звернувся зі скаргою до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якій просив вирішити питання про притягнення до відповідальності згідно норм чинного законодавства заступника Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5, який надав неповну інформацію на його запит про інформацію від 21 грудня 2016 року та не надав відповіді на його запит про інформацію від 04 лютого 2017 року. Також просив вирішити питання про поновлення його прав та надання обґрунтованої відповіді на вказані запити на інформацію. Листом від 10 квітня 2017 року представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Стеценко С. О. повідомив про проведення перевірки по його скарзі. Листом від 15 травня 2017 року представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Стеценко С. О. повідомив заявника про те, що за результатами аналізу отриманої інформації не вбачається правових підстав для вжиття додаткових заходів реагування. ОСОБА_4 вважає вказані дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини при розгляді його скарги від 07 березня 2017 року незаконними, оскільки при її розгляді було порушено статтю 40 Конституції України, статтю 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради з прав людини» та положення статті 19 Закону України «Про звернення громадян». Відповідач не повідомив його, чи були порушені його права при розгляді заступником Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 його запитів про інформацію від 21 грудня 2016 року та від 04 лютого 2017 року, які саме його права були порушені і якими нормами чинного законодавства вони гарантовані, не забезпечив поновлення порушених прав, не прийняв обґрунтованого рішення при розгляді його скарги від 07 березня 2017 року. Відповідь на його скаргу не містила аналізу отриманої інформації, обставин, що були встановлені при перевірці, а також оцінки доказів, які були надані ним та які були надані заступником Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України, чи надані докази відповідають фактичним обставинам справи, чи були порушені норми законодавства при розгляді його запиту про інформацію, чи були порушені його права при розгляді запиту.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просив суд стягнути з Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на свою користь 1 000 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної в результаті незаконних дій при розгляді його скарги від 07 березня 2017 року, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, вказаних ним на обґрунтування позову, а саме, що з вини відповідача йому була спричинена моральна шкода, а також, що дії, бездіяльність відповідача є протиправними.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. При вирішенні справи місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи та дійшли хибного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Вважає, що судами не були дотримані вимоги статей 8, 40, 55, 56, 124, 150 Конституції України, статей 15, 16, 23, 1166, 1167, 1172, 1173, 1174 ЦК України, статей 2, 3, 4, 11, 15, 59-61, 213-215 ЦПК України. Вважає судові рішення немотивованими.

22 вересня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Заперечень (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 07 березня 2017 року ОСОБА_4 подав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини скаргу, в якій просив вирішити питання про притягнення до відповідальності згідно норм чинного законодавства заступника Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5, який, на думку позивача, надав неповну інформацію на його запит про інформацію від 21 грудня 2016 року та не надав відповіді на його запит про інформацію від 04 лютого 2017 року. Також просив вирішити питання про поновлення його прав та надання обґрунтованої відповіді на вказані запити про інформацію.

Скарга була обґрунтована тим, що 21 грудня 2016 року на адресу Кабінету Міністрів України ним направлено запит, в якому позивач просив відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» повідомити: точну дату, з якої починається строк звернення до адміністративного суду для оскарження постанови Кабінету Міністрів України № 45 від 13 лютого 2008 року, якою затверджено Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» точну дату, з якої закінчився строк звернення до адміністративного суду для оскарження вказаної постанови.

Листом від 25 січня 2017 року заступник Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 на вказане звернення надав письмову відповідь, роз'яснивши порядок оскарження рішення суб'єктів владних повноважень, передбачений КАС України (а.с. 12).

04 лютого 2017 р. ОСОБА_4 звернувся до заступника Міністра з питань виконавчої служби Міністерства юстиції України з повторним запитом, оскільки вважав попередню відповідь неповною (а.с. 13).

Встановлено, що Міністерством юстиції України було розглянуто запит про інформацію від 04 лютого 2017 року щодо строків оскарження нормативно-правових актів Уряду та 06 березня 2017 року надано відповідь по суті питання щодо встановленого порядку оскарження постанов Уряду, а також роз'яснено право на отримання безоплатної правової допомоги (а.с. 43).

З метою повного та всебічного з'ясування обставин, викладених у скарзі від 07 березня 2017 року, представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надіслав до Міністерства юстиції України запит з проханням перевірити наведену у зверненні ОСОБА_4 інформацію та, за наявності правових підстав, вжити відповідно до законодавства заходів для захисту його порушених прав. У запиті також наголошувалось на тому, що після надходження від Міністерства юстиції України відповіді прийматиметься рішення щодо застосування додаткових заходів реагування Уповноваженого, про що заявника буде повідомлено додатково.

Про вжиті заходи заявника проінформовано листом від 10 квітня 2017 року.

21 квітня 2017 року першим заступником Міністра юстиції України Севастяновою Н. надано відповідь про результати розгляду скарги ОСОБА_4 від 16 березня 2017 року відносно розгляду його запитів від 21 грудня 2016 року та від 04 лютого 2017 року.

Заявнику повідомлено, що вказані запити про надання інформації стосовно початку та закінчення строку оскарження нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України по суті є зверненнями, і порушені заявником питання передбачали надання роз'яснення. Відповіді на вказані звернення були підготовлені, зокрема, з урахуванням статті 20 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до якої звернення громадян розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження.

У порядку інформування заявнику було роз'яснено, що відповідно до статті 59 Конституції України та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» в Україні діє адвокатура, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги та професійній основі. Подаючи до адміністративного суду касаційну скаргу на судове рішення, Міністерство юстиції України діяло як представник учасника судового процесу, а не як особа, яка володіє публічною інформацією (а.с. 44).

За результатами аналізу отриманої інформації представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини листом від 15 травня 2017 року повідомив позивача про відсутність правових підстав для вжиття додаткових заходів реагування Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини за його зверненням (а.с. 20).

Листом від 29 квітня 2017 року позивач повідомив, що вважає Міністерство юстиції України розпорядником запитуваної ним інформації.

Представник Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з питань дотримання права на інформацію та представництва в Конституційному Суді України листом від 02 червня 2017 року надав заявнику роз'яснення щодо порядку та результатів розгляду Міністерством юстиції України та Секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини його звернень.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади діяльності Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, його права та обов'язки визначені Законом України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», згідно зі статтею 4 якого діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Відповідно до частини першої статті 17 вказаного Закону Уповноважений Верховної Ради України з прав людини приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах.

Частинами другою-п'ятою статті 17 цього Закону передбачено що, при розгляді звернення Уповноважений:

1)відкриває провадження у справі про порушення прав і свобод людини і громадянина;

2)роз'яснює заходи, що їх має вжити особа, яка подала звернення Уповноваженому;

3)направляє звернення за належністю в орган, до компетенції якого належить розгляд справи, та контролює розгляд цього звернення;

4)відмовляє в розгляді звернення.

Механізм здійснення провадження у справах про порушення прав і свобод людини і громадянина визначено Порядком здійснення провадження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, затвердженим наказом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 12 серпня 2013 № 18/02-13 (далі - Порядок), підпунктом 1.1 пункту 1 якого передбачено, що провадження Уповноваженого - це комплекс заходів, які здійснюються з метою парламентського контролю за додержанням конституційних прав і свобод людини, сприяння їх поновленню, запобігання виникненню умов, що створюють можливості порушення прав та свобод людини.

У ході провадження можуть вживатися такі заходи, як надання роз'яснення з питань, наведених у зверненні; здійснення перевірки відомостей, викладених у зверненнях або повідомленнях, шляхом, зокрема, надсилання запитів до відповідних державних органів тощо (підпункт 3.6 пункту 3 Порядку).

Провадження завершується шляхом надання остаточної відповіді авторові звернення за результатами з'ясування обставин після вжиття передбачених Законом заходів, спрямованих на запобігання порушення прав і свобод людини або сприяння їх поновленню (підпункт 6.1 пункту 6 Порядку).

Відповідно до статті 40 Конституції України, статей 1, 15, 16, 18, 19 Закону України «Про звернення громадян», статті 5 Закону України «Про інформацію» кожному гарантується право на звернення та отримання вичерпної та обґрунтованої відповіді стосовно порушених питань, крім випадків, що встановлені законами.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 25 Закону України «Про звернення громадян» визначено питання відшкодування збитків, зокрема моральних, громадянину у зв'язку з порушенням вимог цього Закону при розгляді його скарги.

Згідно положень статті 27 та частини першої статті 31 Закону України «Про інформацію» порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України. У разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

За змістом пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави відповідальності за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю визначені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За правилами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З огляду на те, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини та Секретаріат Уповноваженого розглянув звернення позивача у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», порушень чинного законодавства України з боку Уповноваженого під час провадження за вказаним зверненням допущено не було, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 позовних вимог.

Згідно частини третьої статі 10 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували незаконність дій чи бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини при розгляді його скарги, а також не довів неправомірності рішення, прийнятого за результатами розгляду скарги.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За відсутності факту вчинення протиправних дій, бездіяльності підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні позову, місцевий суд на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України, 2004 року) вірно застосувавши положення статей 23, 1167, 1174 ЦК України, положення Закону України «Про звернення громадян», дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів наявності підстав для відшкодування йому моральної шкоди, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України, 2004 року). Факт заподіяння моральної шкоди позивачем також не доведено.

Апеляційний суд відповідно до вимог статті 303 ЦПК України, 2004 року, перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта