Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 331/1120/18 Головуючий у 1 інстанції
№ провадження 22-ц/778/2277/18 Жукова О.Є.
Доповідач: Бєлка В.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Бєлки В.Ю.

Суддів: Полякова О.З.

Воробйової І.А.

При секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна набутого за час спільного проживання,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна набутого за час спільного проживання, посилаючись на те, що вона проживає однією сім'єю з відповідачем з квітня 2004 року.

З початку їх зустрічі вони разом проживали на орендованій кварті за адресою АДРЕСА_1, де проживали до середини вересня 2004 року.

В 16 липня 2004 року вона з відповідачем обвінчалися у Свято-Миколаївському Храмі Української православної церкві Запорізько-Мелітопольської єпархії, що підтверджується свідоцтвом про вінчання.

В подальшому, проживаючи однією сім'єю з нею, 01 вересня 2004 року відповідач придбав нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 100,9 кв.м., житловою площею - 60,7 кв.м., право власності на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2004 pоку, зареєстровано 07.09.2004 за № 1997912.

За час проживання однією сім'єю з відповідачем у них народилися діти - син ОСОБА_5 2006 р.н. та дочка ОСОБА_6 2011 р.н., які проживали та продовжують проживати разом з ними за адресою знаходження спірного нерухомого майна: АДРЕСА_2.

Зазначає, що за час проживання однією сім'єю з відповідачем вони вдвох забезпечували утримання спірного нерухомого майна: квартири АДРЕСА_2, а саме: сплачувати комунальні платежі, спільними зусиллями здійснювали його ремонт, обслуговування та прибирання.

Вказує, що останнім часом відповідач, часто не буває дома по декілька діб, та після повернення причин своєї відсутності, у зв'язку з чим у неї є право на захист своїх цивільних прав та інтересів, а також на захист прав наших дітей на майбутнє шляхом визнання длянеї і відповідне для їх спільних дітей права власності на нерухоме майно - 1/2 частини спірної квартири нажитої за час проживання однією сім'єю з відповідачем.

Зазначає, що вона не перебуває у будь-якому іншому шлюбі з третіми особами, та між ними за час проживання однією сім'єю з квітня 2004 року склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: спільне проживання за одною адресою, вінчання, народження спільних дітей, здійснення спільними зусиллями ремонту, обслуговування та прибирання спірного майна.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_2.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а у разі перебудови спірної квартири, розмір її житлової площі не змінився. Просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до технічного паспорту квартира набула ознак самочинного будівництва, тому вона не може бути предметом поділу, оскільки нерухоме майно, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктом права власності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон їх регулює.

Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 01 вересня 2004 року, право власності на частину якої просить визнати позивач, ОСОБА_4 придбав у власність квартиру АДРЕСА_2.

У технічному паспорті на вказану квартиру зазначено, що в квартирі 2 здійснено реєстрацію змін 28.10.2011 року літ. А, а-1, а-3, а-4, Д-2, м-1, м-2, внаслідок яких загальна площа приміщень у квартирі збільшилася до 140,7 кв.м.

Крім того, встановлено наявність самочинного будівництва: літня кухня Б, гараж Г, сарай Ж, душ И, вбиральня К.

Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Усі об'єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними.

Проведена сторонами реконструкція вплинула на перебудову будинку, наслідком якої виникла зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

За таких підстав норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується також й до випадків самочинної реконструкції об'єкта нерухомості, у результаті якої об'єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо).

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Відповідно до ст. 152 ЖК Української РСР, із змінами внесеними згідно із Законом N 3187-12 від 06.05.93 року, які діяли на час здійснення перепланування, переобладнання та перепланування будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідно до технічного паспорту квартира набула ознак самочинного будівництва, вона не може бути предметом поділу, оскільки нерухоме майно, до складу якого входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктом права власності.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не було здійснено будь-яких будівельних робіт, для проведення яких потрібен дозвіл відповідних органів, а було проведено лише переобладнання, що не змінило розмір житлової площі, а тому за своєю суттю не є самочинним будівництвом - безпідставні, оскільки не підтвердженні будь-якими доказами та не узгоджуються з матеріалами справи.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Дата складання повної постанови 24 вересня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: