Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/2480/15-ц

провадження № 61-10108св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Боско», Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання «Укрфарм»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року у складі судді Андрієнко А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Боско» (далі - ТОВ «Боско»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання «Укрфарм» (далі - ТОВ «ВО «Укрфарм»), про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2015 року позов задоволено. В рахунок погашення заборгованості ТОВ «Боско» за кредитним договором від 27 листопада 2007 року № 010/14/226 та ТОВ «ВО «Укрфарм» за кредитним договором від 19 листопада 2007 року № 010/14/218 перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 4 087 854 грн 33 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 3 448 221 грн 11 коп.; заборгованості за відсотками - 620 250 грн 02 коп.; пені за порушення строків сплати відсотків - 19 382 грн 70 коп., а саме:

- заборгованість ТОВ «Боско» за кредитним договором від 27 листопада 2007 року № 010/14/226 становить 1 607 860 грн 01 коп. і складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 1 354 221 грн 11 коп. та заборгованості за нарахованими, але не сплаченими відсотками - 253 638 грн 90 коп.;

- заборгованість ТОВ «ВО «Укрфарм» за кредитним договором від 19 листопада 2007 року № 010/14/218 становить 2 479 994 грн 32 коп. і складається із: заборгованості за тілом кредиту - 2 094 000 грн.; заборгованості за нарахованими, але не сплаченими відсотками - 366 611 грн 62 коп.; пені за порушення сплати відсотків - 19 382 грн 70 коп.;

звернено стягнення на майно, передане в іпотеку на підставі Договору іпотеки від 14 грудня 2007 року № 010/14/03/311, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С. А. за реєстровим № 7557, а саме: нежилі приміщення, які складаються із приміщень №№ 9, 8, 7, 6, 5, 5-а, 4 на 1 поверсі (в літера А) загальною площею 183,20 кв.м на АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 545, посвідченого Товарною біржею «Українська біржа десятинна» 23 березня 2000 року за реєстровим № 0720ю-545. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку»із встановленням початкової ціни для подальшої реалізації предмета іпотеки в сумі 3 509 106 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в сумі 3 654 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 відхилено, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2015 року залишено без змін.

У січні 2017 року ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, на обґрунтування якої посилався на те, що 21 грудня 2016 року він дізнався про рішення Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, треті особи: ТОВ «Боско», Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніка Холдінг Інвест», ТОВ «ВО «Укрфарм», Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфафарм», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична фірма КФК», назву якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Здоров'я Тотал», про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Предметом розгляду вказаного спору було, зокрема визначення загального розміру заборгованості ТОВ «Боско» за кредитним договором від 27 листопада 2007 року № 010/14/226 та її складових, а також загального розміру заборгованості ТОВ «ВО «Укрфарм» за кредитним договором від 19 листопада 2007 року № 010/14/218 та її складових (вказані кредитні договори були укладені в рамках Генеральної кредитної угоди від 16 листопада 2007 року № 010/14/209). Вищевказані кількісні показники суттєво відрізняються від тих, що вказані в заочному рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2015 року. Згаданим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року встановлено, що нарахування ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пені за порушення строків сплати кредиту в загальному розмірі 722 653 грн 44 коп. та пені за порушення строків сплати відсотків в загальному розмірі 258 521 грн 32 коп., всього 981 174 грн 76 коп. було здійснено помилково, що стало підставою для відмови ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від позову в цій частині. Вважає, що вказані обставини в розумінні пункту 1 частини другої статті 361 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), є істотними для повного та об'єктивного розгляду цієї справи. Посилаючись на вказане, ОСОБА_2 просив задовольнити заяву, скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 листопада 2015 року у зв'язку з нововиявленими обставинами і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року у складі судді Арапіної Н. Є. в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обставини, на які посилався заявник, не є нововиявленими в розумінні статті 361 ЦПК України 2004 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року повернуто заявнику.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що 15 грудня 2017 року набрав чинності Цивільний процесуальний кодекс України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України). Частиною першою статті 353 ЦПК України визначено перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду. Вказана норма не передбачає можливості оскарження в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвали про відмову в перегляді заочного рішення за нововиявленими обставинами.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану ухвалу і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження за його апеляційною скаргою.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України подана ним апеляційна скарга не могла бути повернута, щодо неї не могло бути прийнято рішення про відмову в прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності новою редакцією ЦПК України, оскільки скарга подана з додержанням вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами відмовлено.

Відповідно до частини третьої статті 365 ЦПК України 2004 року судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду, у листопаді 2017 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Тобто на час подання ОСОБА_2 апеляційної скарги діяв ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частин першої-третьої, п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Разом з тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

На час ухвалення судового рішення місцевого суду процедура апеляційного оскарження була врегульована, зокрема положеннями статей 292, 365 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Ухвали суду першої інстанції оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 293 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 365 ЦПК України 2004 року, яка є спеціальною відносно статей 292, 293 цього Кодексу щодо врегулювання питання оскарження судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами, судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції.

Як зазначено вище, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції від 30 жовтня 2017 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами була подана у листопаді 2017 року. Тобто на час подання скарги процесуальний закон передбачав право заявника на апеляційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення також в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції (стаття 7).

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі № 1-7/99 зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Згідно з підпунктом 11 пункту 1розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на час ухвалення місцевим судом судового рішення у цій справі закон не передбачав право суду апеляційної інстанції повернути апеляційну скаргу з тієї підстави, що судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими обставинами не може бути оскаржено в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Відповідно до пункту 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України, якою керувався апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року, апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Однак при цьому апеляційним судом не враховано не лише вищенаведені вимоги процесуального законодавства, а й положення частини сьомої статті 429 ЦПК України, яка є спеціальною відносно статей 353, 357 цього Кодексу щодо врегулювання питання оскарження судових рішень за нововиявленими обставинами, відповідно до якої судове рішення, ухвалене за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, може бути переглянуте на загальних підставах.

Отже, як ЦПК України 2004 року, редакція якого була чинна до 15 грудня 2017 року, так і нині чинним ЦПК України передбачено право заявника на оскарження в апеляційному порядку судових рішень суду першої інстанції, ухвалених за наслідками розгляду його заяви про перегляд рішення за (у зв'язку з) нововиявленими обставинами.

Виходячи з наведеного, висновок суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги на підставі пункту 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України не відповідає принципу верховенства права, Конституції України, зазначеному вище рішенню Конституційного Суду України, а також нормам процесуального права.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки вищенаведені порушення апеляційним судом норм процесуального права призвели до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, оскаржуване судове рішення слід скасувати і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (вирішення питання про відкриття апеляційного провадження).

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак
Г. І. Усик