Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 607/1838/15-ц

провадження № 61-30503св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - адвокат ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - адвокатом ОСОБА_2, на рішення апеляційного суду Тернопільської області в складі колегії суддів Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткач О. І. від 20 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом, у якому посилаючись на те, що в період з вересня 2011 року по липень 2012 року він позичив ОСОБА_3 44 500 дол. США та 677 000 грн, які відповідач по закінченню строку, обумовленого в розписках, кошти не повернув. Позивач просив суд стягнути з відповідача вказані кошти з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми (за порушення грошового зобов'язання) в розмірі 1 471 075 грн та судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 В І. 1 105 350,00 грн основного боргу, 189 077,47 грн інфляційних втрат та 88 706,96 грн - 3% річних, а всього 1 383 134,43 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Установивши факт існування між сторонами договірних правовідносин з приводу позики, а також факту невиконання позичальником своїх зобов'язань перед кредитором, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми позики, інфляційних втрат та 3% річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що вказівка у розписках про повернення коштів у визначений сторонами строк не доводить існування правовідносин позики, оскільки сторони обумовили умови спільної діяльності, за якими ОСОБА_1 зобов'язався надавати кошти на придбання обладнання, які в подальшому йому повертались з отриманих доходів.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2017 року, у якій заявник посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не взято до уваги рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2016 року (яке є преюдиційним при розгляді зазначеної справи), яким ОСОБА_3 було повністю відмовлено у задоволенні позову про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору про спільну діяльність з ОСОБА_1 Цим же рішенням, суд установив, що між сторонами склались правовідносини, які регулюються статтями 1046, 1047, 1049 ЦК України, тобто відносини з приводу позики грошових коштів. Крім того, у жодній розписці ОСОБА_3 не вказав про те, що грошові кошти ним отримуються для здійснення спільної діяльності, та жодної домовленості між сторонами про спільну діяльність у розумінні статті 1131 ЦК України не було.

У вересні 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ОСОБА_3 надійшли заперечення на вищевказану касаційну скаргу, у яких заявник указує на те, що суд апеляційної інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що спірні розписки були видані відповідачем в межах спільної діяльності сторін по справі щодо створення цеху по переробці природного каменю, а не у зв'язку із укладенням між сторонами по справі договорів позики. За таких обставин просив суд касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити та залишити без змін рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2017 року.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти згідно десяти розписок в розмірах, а саме:

- від 28 вересня 2011 року в сумі 120 000 грн, від 04 жовтня 2011 року в сумі 80 000 грн, від 25 жовтня 2011 року в сумі 120 000 грн та 20 500 дол. США, від 29 листопада 2011 року в сумі 24 000 дол. США для купівлі обладнання по обробці граніту, які зобов'язувався повернути до 01 березня 2012 року.

- від 03 листопада 2011 року в сумі 60 000 грн для купівлі кран-балки, які зобов'язувався повернути до 01 березня 2012 року.

-від 19 травня 2012 року в сумі 100 000 грн на монтажні роботи обладнання по порізці граніту, які зобов'язувався повернути через 3 місці.

-від 19 червня 2012 року в сумі 80 000 грн, від 26 червня 2012 року в сумі 60 000 грн, від 05 липня 2012 року в сумі 40 000 грн, від 17 липня 2012 року в сумі 90 000 грн для монтажу обладнання цеху по переробці граніту, які зобов'язувався повернути через 2 місяці.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Висновок апеляційного суду про те, що у справі не доведено факту укладення договору позики, зроблений судом апеляційної інстанції без урахування того, що текст вказаної розписки містить однозначні відомості про те, що ОСОБА_3 позичає, тобто бере у позику із зобов'язанням повернення, а не отримує на іншій підставі, гроші у ОСОБА_1 у визначених сумах. Факт складання вищевказаних розписок і отримання коштів ОСОБА_3 підтверджується, однак останній доводив факт отримання коштів у межах правовідносин сторін щодо здійснення спільної діяльності. Однак, договір про спільну діяльність між сторонами укладено не було.

Установивши факт існування між сторонами договірних правовідносин з приводу позики, а також факту невиконання позичальником своїх зобов'язань перед кредитором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми позики, інфляційних втрат (за договорами позики, що виражені в національній валюті - гривні) та 3% річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

Розрахунки сум, що підлягають стягненню з відповідача, останнім під час розгляду справи не спростовані.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - адвокатом ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 20 липня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило