Справа № 570/3500/17
Номер провадження 2/570/287/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2018 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Дзюбишиної І.Ю.

представника сторони - адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з 22.05.1998 року, шлюб був розірваний на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07.06.2016 року. Під час шлюбу сторони набули майно, яке було оформлене на відповідачку. Зважаючи на приписи ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України позивач просить суд постановити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частину майна зважаючи, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Судові витрати стягнути з відповідачки.

Позивач позов підтримав та пояснив суду про обставини, що описані вище.

Відповідачка позов не визнала. Пояснила суду, що спірне майно було набуте за особисті кошти відповідачки, а саме, з продажу квартири мами відповідачки. На придбаній земельній ділянці вже був збудований будинок, а тому відповідачка вважає, що він не підлягає поділу, як і сама земельна ділянка.

В останнє судове засідання відповідачка не прибула, не повідомила суд про причини неявки. Про дату та час слухання справи повідомлялася належним чином.

Суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості розгляду справи без участі відповідачки, зважаючи, що нею були надані пояснення у суді.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з з 22.05.1998 року.

Шлюб був розірваний на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07.06.2016 року. Рішення суду набрало законної сили 04.07.2016 року.

За час шлюбу сторони набули майно.

Так, згідно договору купівлі-продажу від 04.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 (реєстровий номер 1198), відповідачка придбала земельну ділянку площею 0,08 га, що на території села Новостав Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення: для ведення садівництва.

Згідно свідоцтва про право власності (індексний номер 30294557) від 02.12.2014 року, відповідачка є власником майна у виді житлового будинку по АДРЕСА_2 (загальна площа 100,5 м2).

В матеріалах справи наявна заява, датована 31.05.2016 року від імені відповідачки, адресована адвокату ОСОБА_6, згідно якої відповідачка погоджується в добровільному порядку розділити спільно нажите майно, а саме, земельну ділянку та житловий будинок по АДРЕСА_2

Як пояснила представник позивача, сторони ще у 2016 році мали намір добровільно розділити майно, але це їм не вдалося. В результаті ведення перемовин між сторонами і була складена заява, в якій відповідачка визнала ту обставину, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя.

При прийнятті рішення суд зважає на норми діючого законодавства.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічна норма міститься в ч. 3 ст. 368 ЦК України - майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Згідно з статтею 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Отже, з урахуванням положень статей 60, 68 Сімейного кодексу України та частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України вищевказане нерухоме майно належить позивачеві та відповідачці на праві спільної сумісної власності.

В судовому засіданні відповідачка не довела, що вона придбала земельну ділянку за особисті кошти. Адже наявність у справі договору купівлі-продажу майна (а.с.7), згідно якого відповідачка продала квартиру у м. Рівне, не свідчить про те, що нею були використані ці ж кошти на придбання спірної земельної ділянки.

Також не знайшли свого підтвердження пояснення відповідачки про те, що на придбаній земельній ділянці вже був збудований спірний будинок. Адже, відповідно до договору купівлі-продажу від 04.04.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 (реєстровий номер 1198), земельна ділянка є вільною від забудови.

А право власності на майно - житловий будинок по АДРЕСА_2, було зареєстровано на імя відповідачки 02.12.2014 року.

Зазначення у технічному паспорті (а.с.11-15) рік забудови «1990» не може свідчити про дійсну дату закінчення будівництва цього майна саме у 1990 році, оскільки ця дата зазначається зі слів забудовника.

Відповідачка у заяві від 31.05.2016 року визнала те, що спірне майно є «спільно нажите майно» та погоджувалася його розділити. Тобто відповідачка погодилася з доводами позивача про те, що земельна ділянка та житловий будинок по АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя.

За наведеного заявлений позов підлягає до задоволення.

Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно - задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, мешканець АДРЕСА_2) право власності на 1/2 частини:

?житлового будинку по АДРЕСА_2 (загальна площа 100,5 м2);

?земельної ділянки площею 0,08 га, що на території села Новостав Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер НОМЕР_3, цільове призначення: для ведення садівництва,

як на частку у майні подружжя з ОСОБА_4, припинивши право спільної сумісної власності на зазначене майно.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, мешканка АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, мешканець АДРЕСА_2) судові витрати у сумі 1497 грн. 50 коп. (сплата судового збору).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Красовський О.О.

Повне рішення суду складено 22.09.2018 р.