Справа № 214/5545/18
2/214/2690/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
26 жовтня 2018 року м. Кривий Ріг
Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Євтушенка О.І.,
секретар судового засідання Бєлікова О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/5545/18
за позовною заявою ОСОБА_1,
представник позивача адвокат ОСОБА_2
про стягнення аліментів за минулий час,
Представники сторін: від позивача адвокат ОСОБА_2
представника позивача адвоката ОСОБА_2
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою 22.08.2018 року, в якій просила суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, - за минулий час, а саме за останні три роки в розмірі 1/3 від отриманих ОСОБА_3 доходів.
В обґрунтування предявлених вимог представник позивача зазначила, що 27.10.1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, в якому у них народилося двоє дітей донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.12.2013 року шлюб між ними розірвано. Після припинення шлюбно-сімейних стосунків діти залишились проживати з ОСОБА_1 та перебували на її матеріальному утриманні. В свою чергу ОСОБА_7 фактично забув про існування дітей, не приймав участі в їх вихованні, навчанні, переклавши тягар утримання виключно на ОСОБА_1 Поведінка ОСОБА_3 свідчила про умисне невиконання ним батьківських обовязків та свідоме ухилення від їх виконання. В скрутні моменти ОСОБА_1 зверталася до нього особисто, знаходячи через знайомих стосовно потреби в його допомозі в утриманні дітей, участі в їх вихованні, що ОСОБА_3 ігнорував. Факт таких звернень може підтвердили хрещена мати дітей та подруга ОСОБА_1 ОСОБА_8 Маючи сильний характер та будучи скритною, ОСОБА_1 ні з ким своїми проблемами не ділилась та всіма своїми зусиллями самостійно забезпечувала дітей, у тому числі купувала для них коштовні речі (ноутбук, автомобіль). Окрім того, ОСОБА_1 самостійно несла всі витрати, повязані з навчанням дітей, забезпеченнях їх необхідними благами для становлення в майбутньому. Так, ОСОБА_1 за власні кошти оплати донці ОСОБА_7 вартість навчання в автошколі, придбала для неї автомобіль та допомогла в заснуванні власного бізнесу (організації туристичних подорожей). За весь цей час ОСОБА_3 ніякої матеріальної допомоги дітям не надав. На переконання представника, ОСОБА_1 вправі вимагати від нього сплати аліментів на дітей за минулий час в межах трьох років, що передували її зверненню до суду.
В ході розгляду справи позивачем заявлялось клопотання про допит свідка ОСОБА_8, яке ухвалою суду від 10.10.2018 року, постановленою на місці, задоволено. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.
Присутні в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2, кожен окремо, предявлені вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. Позивач зазначила, що неодноразово самостійно намагалася спонукати ОСОБА_3 надавати матеріальну допомогу на утримання їх спільних дітей, зверталась до нього з проханнями щодо сплати ним аліментів в добровільному порядку, однак він завжди ухилявся як від зустрічей з нею та дітьми, так і розмов, а тим паче сплати аліментів. Всі спроби домовитись з відповідачем стосовно надання ним допомоги на дітей виявилися марними. Вона намагалася встановити його дійсне місце проживання, однак це їй не вдалося. Про вказані обставини вона ділилася лише зі своєю подругою ОСОБА_8
Представник позивача підтвердила, що з позовом про стягнення аліментів ОСОБА_1 до суду не зверталася.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, повідомлявся про розгляд справи у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву він не подав, заяв про відкладення розгляду справи від нього не надходило.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки (п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України»). Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_9 проти Іспанії» від 07.07.1989 року зазначено, що «… учасник справи зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.»

Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача та її представника проти заочного розгляду справи.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_8 суду показала, що вона знає сторін, з ОСОБА_1 знаходиться в дружніх стосунках. Зазначила, що раніше, коли вона випадково зустрічалась з ОСОБА_3, при першій нагоді вона завжди нагадувала йому про обовязок сплати аліментів на утримання його дітей. ОСОБА_3 веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, неодноразово погрожував ОСОБА_1 фізичною розправою. На контакт з нею не йде, матеріальної допомоги на утримання дітей їй не надавав. ОСОБА_1 намагалась знайти з ним порозуміння з приводу добровільної ним сплати аліментів, оскільки побоюючись його, не наважалась подати позов про стягнення з нього аліментів в примусовому порядку.

Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, вислухавши покази свідка, пояснення позивача та її представника, суд,-

ВСТАНОВИВ:

27.10.1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом РАГС виконкому Саксаганської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, а/з №900, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-КИ №315337 від 27.10.1995 року (а.с.7).

В період шлюбно-сімейних стосунків у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що слідує зі свідоцтв про народження дітей (а.с.8, 9).

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.12.2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення набрало законної сили 13.01.2014 року (а.с.10).

Як вказувала позивач, що підтверджується заочним рішенням суду від 19.12.2013 року та в силу ч.4 ст.81 ЦПК України не потребує окремого доказування, після припинення стосунків діти залишились проживати з нею, спір про визначення їх місця проживання між нею та ОСОБА_3 відсутній.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто Холдинг проти України», а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В ході судового розгляду встановлено, що з приводу стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позивач до суду не зверталась ні в період їх перебування в шлюбі, ні після розірвання шлюбу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що протягом всього часу після припинення стосунків з ОСОБА_3, вона вживала заходів щодо вирішення з ним питання надання матеріальної допомоги на утримання дітей, однак в добровільному порядку аліменти він не сплачував, у звязку з чим вона просить стягнути з нього аліменти за минулий час в межах 3-х років, що передували предявленню нею даного позову.

Надаючи оцінку таким доводам ОСОБА_1 та обґрунтованості предявлених нею вимог, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як слідує зі ст.18 СК України, кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є, примусове виконання добровільно не виконаного обов'язку.

Частиною 4 статті 15 СК України встановлено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обовязку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Спір у справі виник стосовно неналежного виконання ОСОБА_3 обовязку по утриманню дітей.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні їх від цього обов'язку кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку.

Способами виконання батьками обов'язку утримувати дитину відповідно до ст.181 СК України є: домовленість між ними; сплата за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліменти) у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання них окремо від дитини не впливає на об'єм їх прав та не звільняє від обов'язків відносно дитини.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Як передбачено ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви.

Відповідно до ч.2 ст.191 СК України (в редакції, діючій станом на момент предявлення позову 22.08.2018 року), аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» №2475-VIII від 03.07.2018 року, який набрав чинності 28.08.2018 року, внесено зміни до ч.2 ст.191, ч.1 ст.194 СК України шляхом заміни слів «три роки» словами «десять років». В іншій частині положення вказаних матеріальних норм залишено без змін.

Аналізом ч.2 ст.191 СК України встановлено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені тільки при наявності підстав, встановлених законом. Позивач повинен надати суду докази: а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; б) ухилення відповідача від надання утримання дитині. Таким чином, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вживав заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подавав позов про стягнення аліментів) з особистих мотивів. Не можна відмовитися від права на одержання аліментів, однак його можна не здійснювати. В цьому полягає право розпорядницької ініціативи сторін у відносинах з утримання.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст.ст.77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні ОСОБА_1 посилалася на те, що неодноразово вживала заходів щодо одержання аліментів з ОСОБА_3 на утримання їх дітей, однак не змогла деталізувати, яким саме чином, якими способами, з якого часу позивач вживала такі заходи.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_8 також вказувала, що ОСОБА_1 вживала заходів щодо одержання аліментів з ОСОБА_3 на утримання їх дітей, однак які саме заходи не вказала, а свої покази фактично обґрунтовувала зі слів самої ОСОБА_1

Так, відповідно до ст.19 ЦК України, особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Доказів, які б свідчили про вжиття ОСОБА_1 спроб встановити місце проживання ОСОБА_3, його місце роботи, укласти з ним договір про сплату аліментів тощо, а також в підтвердження факту її неодноразових звернень до відповідача з вимогами про надання аліментів на утримання дітей нею не надано, а предявлені нею вимоги фактично ґрунтуються на припущеннях, як і покази свідка ОСОБА_8, які суд визнає неналежним доказом.

Посилання позивача на придбання дітям автомобіля, ноутбуку суд не приймає до уваги з огляду на відсутність належних доказів цьому та їх доказове значення для вирішення спору.

Крім того, суд зауважує, що ухилення від сплати аліментів полягає у винних навмисних діях (бездіяльності) відповідача, спрямованих на повне або часткове ухилення від сплати аліментів: приховання особою свого дійсного розміру заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обовязку по утриманню. Натомість позивач не надала суду доказів того, що, вчиняючи тим чи іншим способом, відповідач ОСОБА_3 свідомо прагнув ухилитися від виконання обовязку по утриманню.

Позаяк, жодних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей позивач не предявляла та протягом часу розгляду справи з вимогою про стягнення аліментів до суду не зверталася. Отже з вказаного суд приходить до висновку, що позивач свідомо та добровільно взяла на себе повністю тягар з утримання дітей, повязані із цим складнощі й готова їх долати самостійно. Відтак, оскільки ОСОБА_1 за власним бажанням не здійснювала право на одержання аліментів, а відповідач не створював до цього перешкод, аліменти за минулий час не можуть бути стягнені.

В свою чергу, суд звертає увагу позивача та її представника, що рішення суду про відмову в стягненні аліментів за минулий час не позбавляє їх права на предявлення до суду позову про стягнення аліментів на майбутнє окремо на повнолітню ОСОБА_5, яка продовжує навчання, а також на неповнолітнього ОСОБА_4 до досягнення ним повноліття.

З огляду на викладене суд відмовляє у задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача аліментів за минулий час в межах трьох років за їх недоведеністю.

Враховуючи ухвалення рішення на користь відповідача, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат. Оскільки в силу ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору позивач звільнена, тому його слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 280-284, 287, 354, 355, п.15 Перехідних положень ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_1 адвоката ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів за минулий час відмовити.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня складання повного рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня складання повного рішення не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно ст.285 ЦПК України та поданою протягом 30 днів з дня складання повного рішення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відомості про сторін:

ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

ОСОБА_3, РНОКПП невідомий, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Повне судове рішення складено 30.10.2018 року.

Суддя Євтушенко О.І.