Справа № 286/4218/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

з участю представника

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання чоловіка та дружини без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири в житловому будинку , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить встановити факт проживання його - ОСОБА_3 та відповідача - ОСОБА_4 однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з 1996 року по 2011 рік, визнати спільною частковою власністю частину житлового будинку - АДРЕСА_1 яка була придбана на ім'я ОСОБА_4 під час їх спільного проживання, та визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаної квартири, мотивуючи тим, що вони з відповідачем проживали без реєстрації шлюбу як чоловік та дружина протягом п'ятнадцяти років. Від спільного проживання мають дитину, дочку - ОСОБА_5. Вони були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, їх спільне життя без реєстрації шлюбу мало всі ознаки шлюбно-сімейних відносин. Вони проживали в одному будинку, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, піклувалися один про одного, про дитину, поліпшували умови свого проживання та побуту, купували майно тощо. Сусіди та знайомі бачили, що вони жили як одна сім'я та вважали їх сім'єю. Відповідач і в своєму позові про стягнення з нього аліментів визнала, що вони в період з 1996 року по 2011 рік проживали спільно як сім'я. Під час їх спільного проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ними була придбана частина житлового будинку - АДРЕСА_1 Він на той час працював, був приватним підприємцем. Відповідач за час спільного проживання не працювала, так як є інвалідом. При укладені договору купівлі-продажу були використані і його особисті кошти та між ними була домовленість, що квартира є їх спільною. Він звернувся до відповідача із заявою про оформлення в добровільному порядку на нього права власності на 1/2 частини квартири, відповіді не отримав та зрозумів, що відповідач не бажає добровільно вирішувати спір.

Відповідач подала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що в період її спільного проживання з позивачем, спочатку в належній їй на праві власності АДРЕСА_2 а потім в спірній АДРЕСА_1 яка була придбана нею особисто за кошти виручені від продажу належної їй на праві приватної власності АДРЕСА_2, їх відносини не мали законних ознак шлюбно-сімейних відносин, так як вони не мали спільного бюджету, не вели спільного господарства, ніякої участі в поліпшенні умов спільного проживання позивач не приймав. Після народження доньки - ОСОБА_5, батьком якої є позивач, так як визнав батьківство, він став відноситися до неї вкрай недостойно. Він ображав та бив її, тривалі періоди, а це більше шести місяців взагалі з нею проживав, так як проживав в будинку своїх батьків в м. Овручі Житомирської області, виїзжав за межі області - в Кривий Ріг. Спірну квартиру вона придбала за свої особисті кошти, які отримала від продажу АДРЕСА_2 ще до підписання договору її купівлі-продажу, який було посвідчено 28.09.2006, і копія якого підтверджує вказаний факт. Тому відповідно квартира є її особистою власністю. Крім того, позивачем пропущено трьохрічний строк позовної давності звернення до суду з даним позовом. Він в своїй позовній заяві зазначив, і це відповідає дійсності, що вони припинили спільне проживання в 2011 році, а позов заявлено 29.11.2017. Тому вона просить відмовити в задоволенні позову по вищевказаних обставинах та в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задовлення позову заперечила з підстав, наведених у відзиві.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, показання свідків та дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно ж до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Разом з тим, в ст. 74 СК України законодавець закріпив, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу (право спільної сумісної власності подружжя).

У п. 20 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що при застосуванні статті 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов'язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В судовому засіданні встановлено, що факт спільного проживання сторін у період з 19 грудня 1997 року по 1 жовтня 2011 року відповідачем не заперечується, як і не заперечується наявність у них спільної дочки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Показання ж свідків різняться. Так, свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7., які є сестрою та мітір'ю відповідача, підтвердили спільне проживання сторін саме у період з 19 грудня 1997 року по 1 жовтня 2011 року. Свідок же ОСОБА_8 яка є сестрою позивача, напроти підтверджувала доводи останнього в частині спільного їх проживання з 1996 року, пов'язуючи початок спільного проживання з часом вступу на навчання її та позивача молодшого брата, однак точно рік вступу вона не могла пригадати. Пояснювала, що АДРЕСА_2 її брат, тобто позивач, купував разом з відповідачем. Починали вони жити в її батьків. Свідки ж ОСОБА_6 та ОСОБА_7., а також і свідок ОСОБА_9., яка купувала у ОСОБА_4, тобто відповідача, АДРЕСА_2, пояснювала, що її батько працював разом з матір'ю ОСОБА_4 і вона йому розповідала, що купувала вказану квартиру для дочки - ОСОБА_4. Батько ОСОБА_4 робив там ремонт. Гроші за АДРЕСА_2 вона передавала саме ОСОБА_4 в кінці серпня 2006 року, даючи авансом більшу частину вартості квартири. Гроші вона виручила від продажу квартири в м. Житомирі. Відбувалося це в машині.

Свідок ОСОБА_10 підтвердив факт спільного проживання сторін у період з часу придбання АДРЕСА_1, тобто з 2006 року по 2011 рік. Йому це відомо, так як він проживає по сусідству. За чиї кошти купувалася вказана квартира він не знає. Свідком укладення договору купівлі-продажу він не був. Однак знає, що ОСОБА_3 (позивач) зробив нову огорожу та веранду.

Інших доказів проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 року по 2011 рік матеріали справи не містять.

Напроти, під час укладення договорів купівлі - продажу як АДРЕСА_2 так і спірної АДРЕСА_1 ОСОБА_4 тобто відповідач, у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебувала (п.п.9 та 7 договорів), кошти сплачувалися нею і їй, що підтверджується копіями вказаних договорів (а.с. 7, 41). Відповідно, вказані письмові докази не узгоджуються з показаннями свідків, поясненнями сторін.

Копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підпиємців та громадських формувань, з якого вбачається, що позивач був зареєстрований як фізична особа- підприємець у період з 01.11.2001 по 01.07.2011 (а.с.11-12) та копія його трудової книжки, яка підтверджує його роботу у ВАТ «Приладобудівник» з 14.11.1994 по 10.03.2005, у ПП «Древконтракт» - з 01.06.2005 по 06.08.2007 та у ПП ОСОБА_11 - з 03.09.2011 по 03.12.2011, не підтверджують розмір особистих доходів позивача, які були об'єднані в майбутньому для набуття спільного спірного майна з відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України), а достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Проте, позивачем всупереч наведеним нормам права до суду не надано належних та достовірних доказів щодо встановлення факту проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу у період саме з 1996 року по 2011 рік, так і доказів, що спірна квартира придбана внаслідок їх спільної праці як сім'ї ( об'єднання доходів для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету).

Щодо встановлення факту спільного проживання сторін у період з 19 грудня 1997 року по 1 жовтня 2011 року, суд враховує, що в зв'язку з введенням в дію ЦК України в 2004 році, нормою якого було закріплено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, такий факт не встановлюється судом за період до 2004 року. Крім того, при даних обставинах встановлення факту не породжує жодних юридичних наслідків для позивача, так як є недоведеними факти об'єднання доходів сторін для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету.

За таких обставин, оцінюючи правовідносини, що склалися між сторонами; норми права, що їх регулюють та оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється відповідно до ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за змістом ст. 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Тому, вирішуючи питання дотримання позивачем строку позовної давності, суд виходить із того, що початок перебігу строку позовної давності розпочався саме з дати припинення спільного проживання сторонами в 2011 році, адже саме з вказаного часу у позивача була об'єктивна можливість знати про обставини порушення його прав. Відповідно, з огляду на дату звернення позивача з позовом до суду - 29.12.2017, яка підтверджена штампом вхідної реєстрації, строк звернення до суду пропущено.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1920 грн. 00 коп. в доход держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3, який проживає в АДРЕСА_3 до ОСОБА_4, яка проживає в АДРЕСА_1 про встановлення факту проживання чоловіка та дружини без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину квартири в житловому будинку відмовити.

На рішення суду до апеляційного суду Житомирської області через Овруцький районний суд Житомирської області може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А. Л. Гришковець
Повне рішення виготовлено 29.10.2018.