Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/1184/18
Провадження № 2/382/588/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 вересня 2018 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Литвин Л.І.

при секретарі Чемерис С.О.

за участю адвоката Черних В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Яготин справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком, в котрій зазначено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 червня 2015 року вона є власником житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 На момент набуття нею у власність вищевказаного житлового будинку, в ньому були зареєстровані колишні члени родини попереднього власника ОСОБА_5 - відповідачі по даній справі, які, зібравши всі свої речі, покинули належний їй будинок, проте до цього часу в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знялися. В той же час, реєстрація відповідачів в будинку створює їй перешкоди у володінні та користуванні майном, чим позбавляє її можливості реалізовувати права власника. Просила визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав, пояснивши, що ОСОБА_4 є його бабусею по лінії матері, він разом з дружиною доглядає за нею. ОСОБА_4 не проживає в с. Фарбоване протягом 3 років, так як він забрав бабусю до себе в с. Ничипорівку. Позивачці ОСОБА_4 доводиться прабабусею, а батько позивачки є його рідним братом. Проте, останні не надають ніякої допомоги ОСОБА_4, яка побудувала спірний будинок. Вважає, що позивачка повинна надати можливість ОСОБА_4 провести остаток життя у будинку, який їй належав.

Представник відповідачки позов не визнав, пояснивши, що ОСОБА_4 будувала будинок за АДРЕСА_1 Позивачка обіцяла, що буде доглядати за бабусею. ОСОБА_4 подарувала будинок дочці, а та заповіла будинок ОСОБА_2. Позивачка не допомогала доглядати за бабусею, хоча ОСОБА_4 вже три роки не може пересуватися без сторонньої допомоги. Вони згодні проживати разом з ОСОБА_4 та доглядати її у будинку № 63 по вул. Паризької комуни.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

З показів свідка ОСОБА_6 даних в судовому засіданні вбачається, що він проживає по сусідству з ОСОБА_3 та знав також і його померлу матір ОСОБА_5, яка заповіла ОСОБА_2 вказаний будинок. ОСОБА_3 проживає в с. Ничипорівка разом з ОСОБА_4 близько 3-4 років.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дала покази, аналогічні показам свідка ОСОБА_6

З показів свідка ОСОБА_9 даних в судовому засіданні вбачається, що вона знайома із ОСОБА_4, оскільки протягом року проживає по сусідству з нею в с. Ничипорівка. За ОСОБА_4 доглядає ОСОБА_3 з дружиною.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з вимогами статті 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

В силу частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Крім того, у ст. 3 Сімейного кодексу України зазначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 1-8/99 встановлено, що обов'язковою умовою для визнання особи членом сім'ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб'єктом права спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування. Купівлі майна для спільного користування, участі у витратах а утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до правого висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 05.11.2014 у справі № 6-158цс14 та від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, а також у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 766/1955/16-ц та від 23 січня 2018 року у справі № 461/3031/14-ц, вбачається, що право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Пунктом 33 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, від 4.11.1950 року, підписаної від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Основні права та свободи людини, серед яких право на недоторканність житла, закріплені та гарантуються не лише в національному законодавстві держав, а й на міжнародному рівні. Однією з основних міжнародних гарантій цих прав є Конвенція про захист прав та основоположних свобод людини, у ст.8 якої передбачається просторовий аспект права на приватне життя право на повагу до житла. У ч.1 цієї статті зазначається, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»)

Відповідно до п.п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про визнання особи померлою.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1, (свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 2 червня 2015 року, а.с.14). На момент набуття позивачкою у власність вищевказаного житлового будинку в ньому були зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4- колишні члени родини попереднього власника будинку ОСОБА_5 Однак, відповідач ОСОБА_3 не проживає у вказаному будинку з 2007 року, а відповідачка ОСОБА_4 з 2015 року, проте до цього часу в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знялися. В той же час, реєстрація відповідачів в будинку створює позивачці перешкоди у володінні та користуванні майном, чим позбавляє її можливості реалізовувати в повній мірі права власника.

Відповідачі у розумінні ст. 3 СК України не є членами сім"ї позивачки та з припиненням права власності на будинок ОСОБА_5, відповідачі втратили право користування жилим примщенням, як члени її сім"ї.

Керуючись ст. ст. 10, 81,259, 263-265 ЦПК України, ст. 156 ЖК України, ст. 3 СК України, ст. ст. 16, 319,321,383,391 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2, мешканки АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні будинком задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Стягнути із ОСОБА_3, ОСОБА_4, з кожного, по 352 (триста п"ятдесят дві) гривні 40 копійок судового збору на користь ОСОБА_2.

Повний текст рішення виготовлено 25 вересня 2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Апеляційного суду Київської області через Яготинський районний суд Київської області.

Суддя Литвин Л.І.