ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/374/18 Справа № 185/7766/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І.С. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання додаткового договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

19 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди недійною, в якому просила визнати додаткову угоду від 27.08.2008р. до договору про іпотечний кредит № DNQ0CI від 19.12.2007р., укладену між АТ КБ «ПриватБанк» (ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 незаконною (а.с.1-12).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду від 27 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит № DNQ0CI від 19 грудня 2007 року, укладену між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 (а.с. 69-71).

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2017 року вирішено питання судових витрат (а.с.91-92).

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ "ПриватБанк", звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (а.с. 74-81).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалось на те, що суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового розгляду, допущено порушення норм матеріального та процесуального права; суд помилково послався на правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України № 6-533цс16 від 30 березня 2016 року, оскільки предметом розгляду зазначеної справи є визнання недійсним договору іпотеки, оскільки квартира, яка є предметом іпотеки за оспорюваним позивачем договором іпотеки, є її та іпотекодавця (її чоловіка) спільною сумісною власністю, передана в іпотеку без її на те згоди. В даній справі питання розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя не вирішувалось, тому суд безпідставно застосував вказану правову позицію Верховного Суду України.

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх законності та обґрунтованості.

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 грудня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 уклали договір про іпотечний кредит DNQ0GI (а.с.4-6).

Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 60000,00 грн. на термін до 19 грудня 2014 року, а ОСОБА_2 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Згідно додаткової угоди від 27 серпня 2008 року, до кредитного договору № DNQ0GI від 19 грудня 2007 року кредит переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 12666,93 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7-9).

Укладаючи додаткову угоду, сторони змінили валюту зобов'язань, тобто здійснили перерозподіл валютного ризику.

В забезпечення виконання зобов'язання за Договором DNQ0GI, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки від 19 грудня 2007 року, згідно умов п.1 якого поручитель ОСОБА_1 зобов'язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання Боржником усіх його зобов'язань за договором про іпотечний кредит №DNQ0GI від 19 грудня 2007 року та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення Договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому.

Як вбачається з договору поруки від 19 грудня 2007 року, відповідно до п.1.2, 1.5, поручителю добре відомі усі умови згаданого вище Договору про іпотечний кредит. Цим Договором Поручитель дає згоду на зміну умов Договору про іпотечний кредит без додаткового погодження змін з Поручителем (а.с.10-11).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Спірна додаткова угода укладена в письмовій формі та своїм підписом ОСОБА_2 підтвердив свою згоду з її умовами.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, недійсними можуть бути правочини, вчинені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також внаслідок тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 229 - 233 ЦК України).

З аналізу вищезазначених норм випливає, що заявлені вимоги про визнання правочину недійсним можуть бути задоволені при доведенні фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Під час укладення додаткової угоди, сторонами були додержані всі необхідні вимоги для чинності правочину, а саме: позичальник мав весь необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, про що свідчить його підпис на додатковій угоді, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, сторонами додержана письмова форма правочину та укладення правочину було спрямоване на реальне настання правових наслідків.

Крім того, сам ОСОБА_2 не заявляв вимоги, щодо визнання недійсним договору, а тому вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивачкою не доведено, що спірний договір звужує чи порушує її права.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги посилався на те, що додаткову угоду було укладено без згоди позивача, яка є дружиною позичальника ОСОБА_2 та застосовуючи до спірних правовідносин ч. 2 ст. 65 СК України, не врахував роз'яснення, надані у п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», про те, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Отже, вищевказана стаття не регулює виниклі між сторонами правовідносини щодо укладення та виконання додаткової угоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішенню суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів змінює розподіл судових витрат, відповідно до пропорційного розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 травня 2017 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди недійсною відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судовий збір за розгляд апеляційної скарги в розмірі 606, 32 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: