АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5646/18 Справа № 193/664/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року по справі за заявою ОСОБА_2, боржник ОСОБА_3, про видачу судового наказу про стягнення аліментів, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року у видачі судового наказу було відмовлено на підставі п.1 ч.3 ст.163 ЦПК України.

Не погодившись з такою ухвалою, заявник ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року скасувати та направити справу до того ж суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд безпідставно відмовив їй у видачі судового наказу.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи та без їх виклику.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у відповідності до вимог ч.2 ст.369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу першої інстанції виходив з того, що заява не відповідає вимогам п.1 ч.3 ст.163 ЦПК України, оскільки до заяви про видачу судового наказу не доданий документ, що підтверджує сплату судового збору.

Проте з такими висновками суду погодитися не можна, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.258 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали, рішення, постанови, судові накази.

Частинами 1-3 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Посилаючись на положення п.1 ч.3 ст.163 ЦПК України про те, що до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору, та п.п.4-1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», яка передбачає розмір ставки судового збору за подання до суду заяви про видачу судового наказу як на необхідність сплати заявником судового збору та надання суду доказів про це, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» під час розгляду справи в усіх судових інстанціях позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи заміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору.

Виходячи з того, що заява про видачу судового наказу про стягнення аліментів за своєю правовою природою фактично є ідентичною позовній заяві про стягнення аліментів (різниця полягає тільки в розмірі аліментів (судовий наказ видається на безспірну суму, визначену законом) та відсутності спору про батьківство (материнство)), заявник ОСОБА_2 як у разі звернення до суду з позовом про стягнення аліментів, так і у разі звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів в безспірній сумі, звільнена від сплати судового збору, тому суд невірно дійшов висновку про те, що заява ОСОБА_2 подана з порушеннями вимог п.1 ч.3 ст.163 ЦПК України.

Аналіз зазначених вище дій суду свідчить про те, що суд першої інстанції неправильно тлумачив норми процесуального законодавства та фактично позбавив ОСОБА_2 можливості реалізувати своє право на стягнення аліментів у безспірному порядку саме шляхом видачі наказу про стягнення аліментів, що свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, оскільки застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Проаналізувавши зазначені вище обставини по справі у їх сукупності, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про можливість видачі судового наказу у передбаченому діючим процесуальним законом порядку.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.379 ЦПК України є підстави для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2018 року скасувати і справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2018 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_4