Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 296/12238/15-ц

провадження № 61-29294св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4 ,

представники відповідача: адвокати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Житомирської області в складі колегії суддів: Микитюк О. Ю., Борисюка Р. М., Галацевич О. М. від 06 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення сум за договором позики, компенсації інфляційних втрат та відсотків внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позовна заява мотивована тим, що 26 квітня 2007 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 одержав від нього в борг 735 785,00 грн та зобов'язався повернути позичені кошти до 26 травня 2007 року, а в разі прострочення виконання зазначеного зобов'язання сплатити позивачеві 12% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань, позивач звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира із позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Рішеннями Корольовського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2011 року та апеляційного суду Житомирської області від 09 лютого 2012 року у справі № 2-459/11, які залишені без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року, були задоволені позовні вимоги; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 735 785,00 грн, компенсацію інфляційних втрат у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання за період з червня 2007 року по червень 2011 року в розмірі 60 0547,72 грн, відсотки від простроченої суми за весь час прострочення за період з 27 травня 2007 року по 15 листопада 2011 року в сумі 395 267,73 грн, відсотки за користування позикою за період з 26 квітня 2007 року по 15 листопада 2011 року в розмірі 322 873,55 грн, а всього - 2 054 474,00 грн.

Зазначені судові рішення не виконані.

Посилаючись на статті 253, 509, 525, 526, 530, 536, 598-609, 625, 1046-1050 ЦК України, позивач вважає, що в зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за договором позики та простроченням виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, з відповідача підлягає стягненню передбачені договором позики відсотки від простроченої суми за період прострочення з 16 листопада 2011 року по 09 листопада 2015 року в сумі 351 967,29 грн; відсотки за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) з урахуванням її зміни в період користування позикою з 16 листопада 2011 року по 09 листопада 2015 року в сумі 352 803,88 грн; компенсація інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання зобов'язання з повернення суми позики за період з липня 2011 року по жовтень 2015 року в сумі 533 149,81 грн; компенсація інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з березня 2012 року по жовтень 2015 року в сумі 978 193,52 грн та 3% річних від простроченого грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з 10 лютого 2012 року по 09 листопада 2015 року в сумі 148 550,07 грн.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 12% річних від простроченої суми за договором позики за період прострочення з 16 листопада 2011 року по 09 листопада 2015 року в сумі 351 967,29 грн; відсотки за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ з урахуванням її зміни в період користування позикою з 16 листопада 2011 року по 09 листопада 2015 року в сумі 352 803,88 грн; інфляційні втрати внаслідок прострочення виконання зобов'язання з повернення суми позики за період з липня 2011 року по жовтень 2015 року в сумі 533 149,81 грн; інфляційні втрати внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з березня 2012 року по жовтень 2015 року в сумі 978 193,52 грн та 3% річних від простроченого грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з 10 лютого 2012 року по 09 листопада 2015 року в сумі 148 550,07 грн, а всього - 2 364 664,57 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 6 090 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в установлений договором строк ОСОБА_4 не повернув суму позики та у подальшому не виконав судові рішення про стягнення з нього заборгованості за договором позики, що у свою чергу є підставою для застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, та стягнення на користь позивача 12% річних від простроченої суми за договором позики, відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, 3% річних від простроченого грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання зобов'язання з повернення суми позики та внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 06 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Змінено заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2016 року в частині стягнення інфляційних втрат і визначення загальної суми боргу.

Зменшено розмір стягнутих з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання зобов'язання з повернення суми позики за період з липня 2011 року по жовтень 2015 року з 533 149,81грн до 466 487,69 грн; та внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з березня 2012 року по жовтень 2015 року з 978 193,52 грн до 823 088,29 грн, а загальну суму заборгованості - з 2 364 664,57 грн до 2 142 897,22 грн.

Скасовано заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 6 090 грн.

У решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що при визначенні розміру інфляційних втрат суд першої інстанції не звернув уваги на помилку в наведених позивачем розрахунках щодо розміру сукупного індексу інфляції за вказаний період.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судове рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченого грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з 10 лютого 2012 року по 09 листопада 2015 року разом зі стягненням 12% річних від простроченої суми за договором позики за період прострочення з 16 листопада 2011 року по 09 листопада 2015 року суперечить приписам частини другої статті 625 ЦК України, оскільки у договорі позики встановлено розмір відсотків за прострочення повернення позики.

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, у якому позивач зазначає, що доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин не відповідають обставинам справи, побудовані на власному помилковому трактуванні відповідачем норм цивільного законодавства та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій. Але апеляційний суд неправильно визначив розмір інфляційних втрат, тому позивач просив касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково, рішення апеляційного суду в частині зменшення розміру стягнення інфляційних втрат і визначення загальної суми боргу скасувати та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 26 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній одержав від позивача в борг 735 785,00 грн та зобов'язався повернути позичені кошти до 26 травня 2007 року, а в разі прострочення виконання зазначеного зобов'язання сплатити позивачеві 12% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Оскільки у встановлений договором строк ОСОБА_4не повернув суму позики, у квітні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором, яка складалась із суми боргу з урахуванням індексу інфляції у сумі 1 336 332,72 грн, відсотків за користування позикою у сумі 322 873,55 грн та 12% річних у сумі 395 267,73 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2011 року у справі № 2-459/11 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в сумі 735 785,00 грн; інфляційні втрати у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання у сумі 600 547,72 грн; 12% річних від простроченої суми в розмірі 395 267,73 грн, всього - 1 731 600,45 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 09 лютого 2012 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2011 року в частині відмови у стягненні відсотків за користування позикою скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 відсотків за користування позикою у сумі 322 873,55 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Доказів того, що зазначені судові рішення виконано ОСОБА_4 суду не надав.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума відсотків за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ з урахуванням її зміни в період користування позикою з 16 листопада 2011 року по 09 листопада 2015 року становить 352 803,88 грн; сума 12% річних від простроченої суми за договором позики за період прострочення з 16 листопада 2011 року по 09 листопада 2015 року становить 351 967,29 грн; сума інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання зобов'язання з повернення суми позики за період з липня 2011 року по жовтень 2015 року становить 533 149,81 грн; сума інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з березня 2012 року по жовтень 2015 року становить 978 193,52 грн; сума 3% річних від простроченого грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з 10 лютого 2012 року по 09 листопада 2015 року становить 148 550,07 грн, яку позивач і просив стягнути на свою користь.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статтей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, на підставі статті 625 ЦК України, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що ОСОБА_4, отримавши від позивача позику, борг не повернув. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2011 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 09 лютого 2012 року у справі № 2-459/11, що набрали законної сили, про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу не виконано, а, отже, допущено прострочення грошового зобов'язання. У зв'язку із цим позивачем обґрунтовано здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, що в силу вимог частини другої статті 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника.

Зменшуючи суму нарахованих позивачем інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, до 823 088,29 грн, апеляційний суд правильно визначив розмір сукупного індексу інфляції за відповідний період.

Разом із тим, колегія суддів не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, 12% річних від простроченої суми та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання зобов'язання з повернення суми позики з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 26 травня 2007 року позивач не міг нараховувати такі проценти.

Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, за умовами договору позики від 26 квітня 2007 року, яку надано до 26 травня 2007 року, сторони погодили, що у разі прострочення виконання зобов'язання відповідач має сплатити позивачеві 12% річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Оскільки рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 листопада 2011 року та рішенням апеляційного суду Житомирської області від 09 лютого 2012 року у справі № 2-459/11 з відповідача на користь позивача було стягнуто суму основного боргу, відсотки за користування позикою, передбачені договором 12% річних від простроченої суми та інфляційні втрати у зв'язку із простроченням виконання грошового зобов'язання, то спірні правовідносини трансформувалися у відносини, які виникають з приводу виконання судових рішень та передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Тобто кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а саме, стягнення 3% річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду.

З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову в частині стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ за період з 16 листопада 2011 року по 09 листопада 2015 року, передбачені договором 12% річних від простроченої суми та інфляційні втрати у зв'язку із простроченням виконання зобов'язання з повернення суми позики є помилковими та не ґрунтуються на вимогах закону.

Тому відповідно до статті 412 ЦПК України судові рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ, 12% річних від простроченої суми та інфляційних втрат у зв'язку із простроченням виконання зобов'язання з повернення суми позики підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

В частині вирішення спору про стягнення 3% річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, відповідно до частини другої стаття 625 ЦК України апеляційний суд правильно застосував норми матеріального закону, тому у цій частині судове рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення апеляційного суду Житомирської області від 06 листопада 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, підлягає поновленню.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 06 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченого грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду за період з 10 лютого 2012 року по 09 листопада 2015 року в сумі 148 550,07 грн, рішення апеляційного суду Житомирської області від 6 листопада 2017 року в частині стягнення інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з березня 2012 року по жовтень 2015 року в сумі 823 088,29 грн залишити без змін.

В решті частині рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 06 листопада 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування позикою, 12% річних від простроченої суми за договором позики та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання зобов'язання з повернення суми за договором позики відмовити.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Житомирської області від 06 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченого грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду за період з 10 лютого 2012 року по 09 листопада 2015 року в сумі 148 550,07 грн та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з березня 2012 року по жовтень 2015 року в сумі 823 088,29 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення процентів за користування позикою, 12% річних від простроченої суми та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання зобов'язання з повернення суми позики втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко В. І. Журавель В. М. Коротун В. П. Курило