23.10.2018 Справа № 363/3496/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2018 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Котлярової І.Ю.,

за участі секретаря - Палій Л.О.,

представника заявника ОСОБА_1,

представника заінтересованої

особи ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород цивільну справу за заявою ОСОБА_3, заінтересована особа ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до Вишгородського районного суду із заявою про видачу обмежувального припису. В обґрунтування поданої заяви зазначила, що 01.11.1997 року уклала шлюб із ОСОБА_4, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї. У шлюбі народилося троє дітей. На момент звернення до суду з даною заявою, двоє дітей є малолітніми - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Із травня 2018 року заінтересована особа, застосовує щодо неї психологічне, економічне та фізичне насильство, а щодо дітей психологічне та фізичне насильство. Пояснила, що протягом канікулярного періоду (весна, літо) вона разом з малолітніми дітьми проживає у заміському будинку, що розташований за адресою Садове товариство «Лебедівка», вул. АДРЕСА_4 Лебедівська сільська рада Вишгородського району Київської області, що є спільною власністю подружжя однак не є її та дітей постійним місцем проживання. Після переїзду у 2018 році до заміського будинку їй разом з дітьми, заінтересована особа почав вчиняти відносно дітей психологічне насильство - виховати у дітей образливе ставлення до неї, як до матері, примушує дітей звертатися до неї, як до сторонньої «тітки», застосовує при дітях відносно неї нецензурну лексику, забороняє їй вкладати дітей спати, читати їм казки, спати разом з дітьми у кімнаті, в якій завжди з ними спала, проводити з дітьми спільний час поза межами цього будинку, що фактично з травня перетворився на в'язницю для дітей, які не можуть проводити з матір'ю спільний час поза його межами, а вона, як їх матір не має права навіть повернутися з дітьми до їхнього постійного місця проживання, за місцем реєстрації, а саме за адресою АДРЕСА_1, а тільки ОСОБА_4 має право виїжджати з дітьми за межі заміського будинку. Така поведінка заінтересованої особи завдає їй душевних страждань, а такі дії заінтересованої особи не тільки є аморальними, а і прямо порушують норми Сімейного кодексу України, зокрема ті, що закріплені ч. 1 ст. 150 СК України, в якій прямо встановлено обов'язок для батьків виховувати дитину в дусі поваги до інших людей, любові до своєї сім'ї. З 10.05.2018 року ОСОБА_4 почав вдаватися до насильства побутового характеру відносно неї, що підтверджується її заявою про звернення до працівників поліції. З моменту переїзду родичів заінтересованої особи до заміського будинку, вони почали діяти спільно, матір останнього почала ображати її застосовуючи щодо неї нецензурну лайку, а брат почав погрожувати їй фізичною розправою та плювати в обличчя. З метою захисту власного життя та припинення фактів насильства щодо неї вона вимушена щодня викликати поліцію. Однак, поліція не вживає належних заходів щодо притягнення винних у вчиненні домашнього насильства осіб до відповідальності передбаченої законодавством, при цьому навіть припинити насильство з боку родичів заінтересованої особи, які не є власниками житлового будинку та не проживають в ньому, поліція не здатна, мотивуючи свою неспроможність вплинути на кривдників відсутністю правових механізмів. У зв'язку із чим звернулася до суду та просила видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди створені ним заявнику у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, а саме домоволодінню АДРЕСА_6

У судовому засіданні представник заявника вимоги заяви підтримав та просив про їх задоволення.

Представник заінтересованої особи у судовому засіданні проти заяви заперечував, просив відмовити у її задоволенні, зазначив, що жодними докази про вчинення ОСОБА_4 психологічного насильства відносно заявника не доведено і не обґрунтовано. Крім того зазначив, що доводи заявника спростовує постанова Вишгородського районного суду від 27 червня 2018 року про закриття адміністративної справи відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у зв'язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, 01 листопада 1997 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 1683, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 4).

Від шлюбу сторони мають трьох дітей, двоє з яких є малолітніми - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5-6).

В судовому засіданні встановлено, що між заявником та заінтересованою особою виникають сварки та конфліктні ситуації.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову (заяви) є матеріально-правова вимога заявника до заінтересованої особи, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

З матеріалів справи вбачається, що у відношенні ОСОБА_4, складено адміністративний протокол за ч.1 ст. 173-2 КУпАП за фактом вчинення домашнього насилля психологічного характеру.

Постановою Вишгородського районного суду від 27.06.2018 року провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4 за ст.173-2 ч.1 КУпАП закрито у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с. 102).

З метою реалізації запобіганню насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами прийнято Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Статтею 16 зазначеного закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі.

До Реєстру вносяться відомості (окремо за кожним випадком насильства). Формування Реєстру здійснюється окремо за кожним випадком домашнього насильства, насильства за ознакою статі шляхом внесення до нього відповідної інформації. Персональні дані про особу, яка повідомила про вчинення насильства, зберігаються у Реєстрі протягом одного року з дня надходження відповідної інформації про вчинення насильства. Персональні дані про постраждалу особу зберігаються у Реєстрі протягом трьох років з дня вчинення домашнього насильства чи насильства за ознакою статі.

Розділом IV глави 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Як наголошує п. 3, 6, 7, 8 ч.1 ст.1 цього Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Згідно ч. 1,5,6,7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 80 ЦПК України, визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Ствердження заявника про те, що ОСОБА_4 чинить психологічне та економічне насильство щодо неї не обґрунтовано жодними доказами, а пояснення викладені, як у заяві, так і надані у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. Щодо вчинення заінтересованою особою відносно заявника фізичного насильства спростовується постановою Вишгородського районного суду Київської області, згідно якої провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_4 за ст.173-2 ч.1 КУпАП закрито, у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Аналізуючи викладене, судом зазначається, що заявником не надано належних, допустимих, достатніх доказів вчинення щодо неї психологічного, економічного та фізичного насильства, а судом встановлено, що між заявником та заінтересованою особою існує спір щодо користування спільним нерухомим майном та визначення місця проживання дітей. Сам факт неодноразового звернення заявника до різних органів, з підстав вчинення відносно неї психологічного, економічного та фізичного насильства, свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що останній вчинив по відношенню до заявника домашнє психологічне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", а за таких обставин суд вважає заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Судові витрати, пов'язанні з розглядом справи, віднести за рахунок держави.

На підставі ст.ст.2,12, 13, 89,141, 259, 263-265, 273, 293-294, 350-1 - 350-6 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог ОСОБА_3, заінтересована особа ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, відмовити.

Судові витрати, пов'язанні з розглядом справи, віднести за рахунок держави.

Повний текст рішення суду складений 29.10.2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення, за приписами ч. 1 ст.354 ЦПК України.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (03.10.2017) до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області або безпосередньо.

Заявник: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, місце проживання: АДРЕСА_7

Заінтересована особа: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_3, місце проживання: АДРЕСА_7

СУДДЯ - І.Ю.КОТЛЯРОВА