Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 147/807/16-ц

провадження № 61-19382св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року у складі судді Костюк Г. М., та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Войтка Ю. Б., Іващука В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 23 серпня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 5 000 дол. США, строком до 22 серпня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між сторонами 23 серпня 2006 року було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок на АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2010 року у справі за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 23 серпня 2006 року, а саме на житловий будинок на АДРЕСА_1; в задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідача зі зняттям з реєстраційного обліку відмовлено.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило виселити ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку на АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопереданий в іпотеку житловий будинок, був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідача із зазначеного будинку без надання йому іншого постійного житла.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до чинного законодавства особам, які виселяються з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло не надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Оскільки в іпотеку передано будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених банком позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередній інстанцій невірно застосовані положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР. Крім того, надання інших жилих приміщень відповідачу належить до компетенції місцевої ради і чинним законодавством не передбачено обов'язок банку надавати таке житло. Суди не перевірили, чи є спірний житловий будинок єдиним житлом відповідача.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди встановили, що 23 серпня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 5 000 дол. США, строком до 22 серпня 2011 року, відповідно до пункту 1.2 цього договору кредит надано на споживчі потреби. Вказівки на придбання спірного житлового будинку договір не містить.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між сторонами у справі 23 серпня 2006 року було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок на АДРЕСА_1.

Установлено, що цей будинок належить на праві приватної власності ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 23 серпня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори Вінницької області ОСОБА_3 та зареєстрований в державному реєстрі правочинів 23 серпня 2006 року.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору заочним рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2010 року у справі за позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 23 серпня 2006 року, а саме на житловий будинок на АДРЕСА_1, шляхом продажу його ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. В задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідача зі зняттям з реєстраційного обліку відмовлено.

Вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» про добровільне виселення з предмету іпотеки, що адресована відповідачу, впродовж місячного строку з моменту її отримання останнім не виконана.

Частиною третьою статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами першою та другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема, до статті 109 ЖК Української РСР, та викладено її в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Результат аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються положення як статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і статті 109 ЖК Української РСР.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, в судовому порядку відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

В матеріалах справи відсутні докази що іпотечне майно придбано за рахунок кредитних коштів. Договір кредиту не містить посилання на те, що ціль кредитування - придбання будинку.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України у редакції, яка діяла на час розгляду справи судами, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України в редакції, яка діяла на час розгляду справи судами).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Позивач, враховуючи те, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, не надав переконливих аргументів, підтверджених належними доказами, що житловий будинок придбано за рахунок отриманого кредиту.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_2 (іпотекодавець) придбав у власність спірний житловий будинок не за рахунок кредиту, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що банк, порушуючи питання про виселення відповідача зі спірного житлового будинку, не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій справі. Однак, зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов'язком позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не перевірили чи є спірний житловий будинок єдиним житлом відповідачів, а чинним законодавством не передбачено обов'язок банку надавати таке житло, не заслуговують на увагу, оскільки обов'язок доказування, відповідно до вимог статті 60 ЦПК України в редакції, яка діяла на час розгляду справи судами, лежить на сторонах, зокрема звертаючись до суду з позовом, банк зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов'язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик