26.09.2018 Єдиний унікальний номер 205/2198/18
Єдиний унікальний номер судової справи:205/2198/2018
Номер провадження: 2/205/1797/2018
26 вересня 2018 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, -
ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - Позивач) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (далі Відповідач) про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.
У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити стягнути з спадкоємців ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за Договором № б/н від 15.12.2011 року у розмірі 15 681 (п'ятнадцять тисяч шістсот вісімдесят одна) грн. 85 коп. та судовий збір у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.
Відповідачами у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк було подано відзив на позовну заяву, в якому такі учасники справи просили відмовити в задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» через те, що позивач у лютому 2017 року знав про факт відкриття спадщини після смерті боржника ОСОБА_5, але до них, як спадкоємців ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, із письмовою претензією звернувся лише 29.10.2017 року, а з позовом до суду звернувся лише 04.04.2018 року, тобто поза межами строку для предявлення таких вимог.
Позивач також надіслав суду відповідь на відзив, в якій банк посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 15.12.2011 року ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Вказують, що позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. 16.02.2015 року позичальник - ОСОБА_5 помер. Позивачем 23.02.2017 року була направлена претензія кредитора до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори. 10.04.2017 року Позивачем було отримано відповідь Другої Дніпровської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого ОСОБА_5 не зверталися із заявами про прийняття спадщини. 29.10.2017 року до спадкоємців було направлено лист-претензію, згідно яких Позивач пред'явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано. Позивачем не пропущено строк пред'явлення кредиторських вимог. Відповідачі не повідомили позивача про смерть ОСОБА_5. Пред'явлення позову до спадкоємців є фактичним пред'явленням кредиторських вимог.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник Позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві представник Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за його відсутності.
Відповідачі подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. У таких заявах відповідачі просять відмовити в задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» з посиланням на обставини, викладені у відзиві.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 26.06.2018 року клопотання представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про вжиття заходів забезпечення доказів було задоволено. Вирішено витребувати у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори спадкову справу, що була заведена після смерті ОСОБА_5, який помер 16 лютого 2015 року.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення що в задоволенні позову необхідно відмовити з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 15.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_5був укладений Договір № б/н, відповідно до якого Позивач надав Відповідачу кредит в розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_5відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 15.12.2011 року отримав у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» кредит у розмірі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору (а.с.8).
Судом також встановлено, що ОСОБА_5помер 16.02.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КИ № 619999 від 20 лютого 2015 року (а.с. 38).
Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що на момент смерті ОСОБА_5за таким позичальником утворилась заборгованість за вказаним Кредитним договором, яка обраховується позивачем у загальному розмірі 15 681 (п'ятнадцять тисяч шістсот вісімдесят одна) грн. 85 коп., де заборгованість за тілом кредиту 6 448 (шість тисяч чотириста сорок вісім) грн. 06 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 8 355 (вісім тисяч триста пятдесят пять) грн. 06 коп., заборгованість по комісії - 878 (вісімсот сімдесят вісім) грн. 73 коп.
Оглядом вказаної спадкової справи судом встановлено, що інших заяв до Другої Дніпровської державної нотаріальної контори від будь-яких осіб стосовно прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5не надходило. Свідоцтва про право на спадщину вказаним органом нотаріату не видавалось.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті 16.02.2015 року ОСОБА_5, визначений главою 87 ЦК України.
Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
За змістом ст. 1218, ч. 3 ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обовязок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця.
Оскільки, ОСОБА_5 помер, то перед Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» на підставі ст.ст. 1281, 1282 ЦК України за борги спадкодавця мають відповідати спадкоємці у межах вартості майна одержаного у спадщину.
Аналогічні розяснення надані в абз.2 пункту 32 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Разом із цим, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.
Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Одночасно із цим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Отже, аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.
Проте, зазначені вище норми підлягали б застосуванню, за умови, що відповідач є спадкоємцем боржника.
Суд зазначає з цього приводу, що реєстрація відповідачів за адресою місця проживання померлого боржника не є безумовним доказом того, що відповідачі є саме тими особами, яка відповідно до вимог частини третьої статті 1268 ЦК України прийняли спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого.
Крім того, суд звертає увагу і на ту обставину, що згідно ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків предявлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.
Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє субєктивне право, а не є строком позовної давності.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-33цс15 від 8 квітня 2015 року.
При цьому обовязковою умовою предявлення позову до спадкоємця є письмова вимога кредитора до спадкоємця про виконання обовязку спадкодавця і лише в разі відмови, банк має право на задоволення вимог про стягнення заборгованості.
Як вбачається із матеріалів справи, лише 04 квітня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до спадкоємців ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, які проживали разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини про стягнення заборгованості за кредитним договором.
При цьому матеріали даної справи не містять вимоги позивача саме до вказаних відповідачів, яких такий банк вважає спадкоємцями, про задоволення вимог, як кредитора спадкодавця. Як саме матеріали цивільної справи не містять доказів щодо вартості спадкового майна. В свою чергу відсутність вартості майна, отриманого у спадщину, визначеного його ринковою вартістю на час відкриття спадщини, а також часток прийнятого спадкового майна кожним спадкоємцем, в свою чергу позбавляє суд можливості вирішити позовні вимоги, оскільки за загальним правилом зобовязання спадкоємців перед кредитором не є солідарними.
В контексті вищенаведеного суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.
Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов'язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
З огляду на наведені вимоги процесуального закону, зміст вищевказаних судом норм матеріального права, що врегульовують спірні правовідносини, обставину ненадання позивачем належних та допустимих доказів того, що саме відповідачі є спадкоємцями померлого ОСОБА_1, доказів прийняття такими учасниками справи спадщину та вартості спадкового майна, доказів надсилання саме відповідачам як спадкоємцям відповідної вимоги кредитора протягом встановленого законом шестимісячного строку, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. На підставі викладеного, суд вважає, сплачений судовий збір покласти на позивача.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 526, 527,530, 610, 612, 615, 625, 1052, 1054,1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1281, 1282, 1269, 1296, ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 253, 256, 258,
259, 263, 265,267, 280 ЦПК України, суд,-
1.В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором відмовити.
2.Судові витрати (сплачений судовий збір) покласти на позивача.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області, через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан