Постанова

Іменем України

18 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 185/646/17

провадження № 61-34880св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року у складі судді Бондаренко В. М. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року у складі суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності та поновлення права власності.

Позов мотивовано тим, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001942 від 28 липня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 357 КК України, позивачу стало відомо про те, що відповідно до договору дарування, посвідченого 13 жовтня 1995 року державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори, він подарував ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 з прибудинковими спорудами та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_2. Зазначав, що згідно висновку судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 2140-16 від 24 травня 2016 року підпис у договорі дарування від 13 жовтня 1995 року виконано ним. Разом з тим, вказував, що у жовтні 1995 року йому було 72 роки, він хворів, можливо і підписав договір дарування, але наміру та волі на укладення саме договору дарування він не мав, у спірному будинку проживав з 1955 року. ОСОБА_6, яка була дочкою позивача, померла ІНФОРМАЦІЯ_1, а спірне домоволодіння успадкувала його онука ОСОБА_5, яка у травні 2015 року вигнала його з будинку.

Посилаючись на викладені обставини, просив визнати недійсним договір дарування від 13 жовтня 1995 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, скасувати державну реєстрацію прав власності за ОСОБА_5 та поновити за ним державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 з прибудинковими спорудами та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_3

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Зустрічний позов мотивовано тим, що після смерті матері ОСОБА_6 вона успадкувала спірний житловий будинок. У спірному домоволодінні зареєстрована та мешкає вона зі своєю родиною та її дід ОСОБА_4, який у червні 2015 року зібрав свої речі та пішов жити до свого сина ОСОБА_7

Посилаючись на те, що відповідач понад рік відсутній у спірному житловому будинку, не є членом її родини, а, отже, немає жодних правових підстав для користування ним, просила суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_4

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_4

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя була дочкою позивача та після її смерті вищезазначене спірне майно успадкувала ОСОБА_5 (дочка померлої та онука позивача) відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, посвідчених 28 жовтня 2010 року державним нотаріусом Першої павлоградської нотаріальної контори. Підставою для підтвердження права власності майна померлої ОСОБА_6 та видачі вищезазначених свідоцтв є договір дарування від 13 жовтня 1995 року, який був підписаний позивачем, тому відсутні підстави для визнання його недійсним та скасування державної реєстрації права власності, тому позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню. Судом установлено, що між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки після смерті 16 березня 2015 року дружини позивача ОСОБА_8, позивач не проживає у спірному будинку з 2015 року, тому наявні підстави, передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням у будинку.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року в частині визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_5 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_5 у задоволенні зустрічного позову. У іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що договір дарування відповідав вимогам чинного на той час законодавства. Зважаючи на те, що договір дарування було вчинено на користь ОСОБА_6, яка проживала у спірному будинку, здійснювала ремонті та поточні роботи у ньому, а після її смерті спадщину прийняла її дочка, відповідач ОСОБА_5, яка також проживає в цьому будинку, договір дарування вважається таким, що відбувся, при цьому позивачем пропущений строк звернення до суду.

Зважаючи на те, що між сторонами виникли неприязні стосунки, відсутність позивача за місцем його постійного проживання була вимушеною, він не втратив інтерес до житла та добровільно з нього не пішов, а, отже, вимоги про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням є необґрунтованими. Крім того, із позовом ОСОБА_5 звернулася лише після пред'явлення позову до неї про визнання недійсним договору дарування, що свідчить про відсутність наміру позбавити ОСОБА_4, який є людиною похилого віку та проживав у будинку з 1955 року, права на користування спірним житловим будинком.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду у частині вирішення первісного позову та направити справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що про існування договору дарування позивач повинен був дізнатися у 1995 році, тому з цієї дати починається строк позовної давності, проте відповідач не заявляла про застосування строку позовної давності. У 1995 році заявник мав психічну хворобу, підписав договір дарування не усвідомлюючи своїх дій, він є людиною похилого віку, інвалідом ІІ групи, при підписанні договору дарування помилявся щодо природи правочину, правочин не відповідав його волі, оскільки він хворів. Також судом не взято до уваги клопотання позивача про призначення у справі судово-психіатричної експертизи, не досліджено, що будинок і ключі від нього позивач за договором не передавав, позивач продовжував у ньому проживати, утримувати його як власник, сам сплачував комунальні послуги. Договір дарування має бути визнаний недійсним, тому що він не був прочитаний позивачем, підписаний під час хвороби, поза його волею, майно за договором не передавалось, що є достатньою підставою для визнання його недійсним.

05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог зустрічного позову не оскаржуються, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК законність ухвалених у цій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Суди установили, що відповідно до договору дарування, посвідченого 13 жовтня 1995 року державним нотаріусом Першої павлоградської державної нотаріальної контори, позивач ОСОБА_4 подарував своїй дочці ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. Після її смерті вищезазначений будинок успадкувала її дочка - ОСОБА_5, яка отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 28 жовтня 2010 року державним нотаріусом Першої павлоградської нотаріальної контори. Підставою підтвердження права власності майна померлій ОСОБА_6 та видачі зазначених свідоцтв став договір дарування від 13 жовтня 1995 року.

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 2140-16 від 24 травня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001942 від 28 липня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частини третьої статті 357 КК України, встановлено, що підпис у спірному договорі дарування від 13 жовтня 1995 року виконано ОСОБА_4

Оскільки договір дарування укладено до набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, до спірних правовідносин застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

У відповідності до положень статей 227, 243, 244 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Договір дарування жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин, та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За правилами статті 56 ЦК Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши усі зібрані у справі докази у їх сукупності, дійшов правильного висновку, що позивачем не надано належних доказів, що вчинений ним правочин на користь своєї дочки ОСОБА_6 не відповідає його справжньому волевиявленню, а при підписанні договору дарування він діяв під впливом помилки, тобто помилявся щодо обставин, які мають істотне значення для сторін правочину.

Крім того, звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що про існування договору дарування йому стало відомо лише у 2015 році.

Згідно зі статтями 71, 75 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Позовна давність застосовується незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Встановивши, що відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 2140-16 від 24 травня 2016 року ОСОБА_4 власноручно підписав договір дарування, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що початок перебігу строку позовної давності почався з 13 жовтня 1995 року, з моменту укладення спірного договору дарування, тому, звертаючись у січні 2017 року до суду із даним позовом, позивач пропустив трирічний строк звернення до суду.

Згідно статті 80 ЦК Української РСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують установлені судами обставини та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПКзнаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відмова у позові за недоведеністю не позбавляє позивача права повторно звернутися до суду та надати докази в підтвердження своїх вимог із дотриманням встановленого порядку надання доказів.

Посилання заявника на те, що судами не розглянуто клопотання про призначення судової психіатричної експертизи, є необґрунтованими, оскільки за результатами розгляду такого клопотання апеляційним судом постановлено ухвалу від 19 вересня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про призначення у справі судово-психіатричної експертизи із посиланням на те, що неможливість дарувальника усвідомлювати свої дії та керувати ними не є підставою заявленої недійсності договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та поновлення реєстрації права власності, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року в цій частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв