Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №509/4566/16-ц

провадження №61-28013св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - відповідач - ОСОБА_1,

відповідач-позивач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д.,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2, у якому просила: встановити факт, що вона та відповідач проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство в період з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року включно; визнати спільною сумісною власністю її та відповідача наступне майно: автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», номерний знак НОМЕР_1; земельну ділянку, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_2 в смт Таїрове Одеської області; житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований по вул. АДРЕСА_3 в смт Таїрове Одеської області, загальною площею 198,2 кв. м, житловою площею

46,8 кв.м під літ. «А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв. м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв. м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв. м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв. м, під №№ 1-7,І споруди. Також позивач просила здійснити розподіл вказаного майна, визнавши за нею та відповідачем право власності по 1/2 частині вказаного майна за кожним.

Позовна заява мотивована тим, що мотивуючи це невизнанням відповідачем її права власності на 1/2 частину вищевказаного спільного сумісного майна, набутого під час їхнього фактичного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення за цей час спільного господарства.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1, у якому просив стягнути з останньої на його користь

1/2 частину сплачених ним боргових зобов'язань у розмірі 1 422 525 грн та визнати зобов'язання за договором позики, укладеного між ним та ОСОБА_5, відповідно до письмових розписок від 09 липня

2010 року та від 29 серпня 2011 року у загальному розмірі 2 690 600 грн, спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірний житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що був побудований не спільно з ОСОБА_1, а ним особисто, за запозичені ним кошти у ОСОБА_5, що підтверджено письмовими розписками від 09 липня 2010 року та 29 серпня 2011 року, за якими ним було отримано в позику 1 600 000 грн, що на день отримання коштів складало 200 000 доларів США з метою отримання коштів - на будівництво жилого будинку АДРЕСА_4 в смт. Таїрове Овідіопольського району Одеської області зі строком повернення коштів до 01 липня 2015 року. Відповідно до домовленості з позикодавцем, він зобов'язався у випадку невиконання своїх зобов'язань з повернення коштів передати у власність позикодавця збудований на позичені кошти будинок. ОСОБА_2 указував, що погашення боргу за позикою відбувалося наступним чином: за час перебування у шлюбі з відповідачкою, ним було сплачено процентів всього 21 275 доларів США, у тому числі проценти за

2010 рік - 1 275 доларів США відповідно до розписки від 01 липня

2011 року; проценти за 2011 рік - 10 000 доларів США відповідно до розписки від 08 липня 2012 року; проценти за 2012 рік - 10 000 доларів США відповідно до розписки від 05 липня 2013 року та після розірвання шлюбу з ОСОБА_1, за рахунок власних коштів ним було сплачено всього

2 845 050 грн, що в еквівалентно 20 000 доларів США, у тому числі проценти за 2013, 2014 рік - 420 000 грн відповідно до розписки від 01 липня

2015 року; часткове повернення займу - 1 085 700 грн, (еквівалент

50 000 доларів США) відповідно до розписки від 05 серпня 2015 року; часткове повернення займу - 1 339 350 грн (еквівалент 50 000 доларів США) відповідно до розписки від 06 вересня 2016 року. На момент пред'явлення зустрічного позову сума заборгованості за позикою становить 2 690 600 грн (еквівалент 100 000 доларів США).

ОСОБА_2 зазначає, що право спільної сумісної власності на будинок кореспондує зобов'язання за позикою, яка була отримана ним для будівництва будинку, а крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов'язання у вигляді повернення запозиченої грошової суми, виконання якого здійснює подружжя як солідарні боржники.

Рішенням Овідідопольського районного суду Одеської області

від 15 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Встановлено факт, що має юридичне значення в тому, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом, однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство в період з січня 2005 року по 30 вересня

2009 року включно. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2: автомобіль марки «Mitsubishi Outlander», номерний знак НОМЕР_1; земельну ділянку, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по вул. АДРЕСА_3 в смт Таїрове Одеської області та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований по вул. АДРЕСА_3 в смт Таїрове Одеської області загальною площею 198,2 кв. м, житловою 46,8 кв. м під літ. «А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв. м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв. м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв. м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв. м, під №№ 1-7,І споруди.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного вище спільного сумісного майна.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведенням ОСОБА_1 факту проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року включно. У цей період сторони сумісно придбали зазначені автомобіль та побудували спірний будинок, тому вказане рухоме та нерухоме майно належить їм на праві спільної власності та підлягає розподілу між ними в рівних частках.

Місцевий суд також прийшов висновку, що ОСОБА_2 є неналежним позивачем, оскільки правом вимоги стягнення грошових коштів за договором позики володіє виключно позикодавець ОСОБА_5

Суд першої інстанції також вважав недоведеним використання позичених коштів в інтересах сім'ї, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів якими підтверджуються, що саме ці кошти, в розмірі

200 000 доларів США, були витрачені на будівництво спірного будинку, так як в матеріалах справи відсутні документальні належні та допустимі докази того, що вартість спірного будинку відповідає сумі, що зазначена в розписках.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що вул. АДРЕСА_3 в смт Таїрове Одеської області загальною площею 198,2 кв. м, житловою 46,8 кв. м під літ. «А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв. м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв. м, альтанка під літ. «Б», площею

23,4 кв. м, підвал під літ. «Б1», площею 23,4 кв. м, під №№ 1-7,І споруди спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Визнано зобов'язання за договором позики, укладеним між

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 відповідно до розписок від 09 липня 2010 року та від 29 серпня 2011 року у розмірі 2 690 600 грн спільним сумісним борговим зобов'язанням ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину сплачених боргових зобов'язань у розмірі 1 422 525 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в період з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року між нею та відповідачем існували фактичні відносини, притаманні подружжю та доказів, які б підтвердили придбання спірного майна внаслідок їх спільної праці та внаслідок проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірну земельну ділянку та спірний автомобіль.

Апеляційний суд також дійшов висновку, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який введено в експлуатацію у листопаді 2012 року, а зареєстрований в установленому законом порядку

08 грудня 2012 року, побудовано під час о шлюбу сторін їх спільною працею.

Апеляційний суд вважав доведеним, що спірний будинок був збудований за рахунок позичених коштів, у загальній сумі 200 000 доларів США, так сторони учасники процесу не довели наявність у них спільних коштів, необхідних для будівництва спірного будинку, вартість якого складає

3 000 000 грн, окрім тих, що були одержані ОСОБА_2 за договором позики.

Суд дійшов висновку, що право спільної власності на будинок кореспондує з зобов'язанням за позикою, яка була отримана та використана на будівництво спірного будинку, а тому частина коштів, сплачених ОСОБА_2 у сумі 2 845 050 грн, що еквівалентно 120 000 доларів США (у тому числі проценти), після розірвання шлюб підлягає поділу між подружжям.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишитив силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розглядаючи питання щодо перевірки факту спільного сумісного проживання сторін, апеляційний суд невірно вважав, що ОСОБА_1 лише періодично проживала з ОСОБА_6, що є припущенням, тому суперечить нормі статті 81 ЦПК України та зібраним по справі доказам. Вказує на безпіставне прийняття показів свідків зі сторони ОСОБА_6 Суд апеляційної інстанції висловився щодо неможливості встановлення факту спільного сумісного проживання однією сім'єю на підставі лише пояснень свідків та довідок ЖКС, однак зробив такий самий висновок на поясненнях інших свідків та припущеннях, але вже на користь відповідача ОСОБА_2

Касаційна скарга містить посилання на те, що апеляційний суд не врахував, що в силу статті 377 ЦК України при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди.

Аргументом касаційної скарга також указано те, що обґрунтовуючи рішення про доведеність ОСОБА_6 факту використання позики, у загальному розмірі 200 000 доларів США в інтересах сім'ї, апеляційний суд безпідставно зіслався на наявні в матеріалах справи квитанції та розрахункові документи, оскільки в більшості цих документів взагалі не вказано, хто є покупцем, а в деяких взагалі не зрозуміло, що це за товар та чи потрібен він для будівництва. Крім того, суми за цими документами не є значними, а розрахунки здійснювались у гривні, а не в доларах США.

Також апеляційний суд не дав належної правової оцінки тому факту, що ОСОБА_2, маючи незначний дохід, жодним чином не мав можливості повертати кредитору вказані ним суми з відсотками у загальному розмірі 120 000 доларів США, тому факт повернення коштів, в силу статей 12, 77, 80, 81 ЦПК України, є недоведеним.

Доводи відзиву ОСОБА_6 на касаційну скаргу зводяться до того, що оскаржуване судове рішення ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Апеляційний суд вірно застосував норми матеріального права, дотримався норм процесуального права, у тому числі щодо допиту свідків.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Апеляційний суд установив, що з 30 вересня 2009 року по 12 травня

2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі.

За договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який оформлено розписками від 09 липня 2010 року та від 29 серпня

2011 року, остання дала в борг ОСОБА_2 200 000 доларів США.

У 2012 році ОСОБА_2 звернувся до виконкому Таїровської селищної ради з заявою про оформлення права власності на новозбудоване нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться на території Таїровської селищної ради в смт Таїрове,

АДРЕСА_5 Овідіопольського району Одеської області, збудований на вищевказаній спірній земельній ділянці площею 0,0700 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Таїровської селищної ради від 29 листопада 2012 року на ім'я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на новозбудоване нерухоме майно у виді вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул. АДРЕСА_3 в смт Таїрове Одеської області загальною площею 198,2 кв. м, житловою 46,8 кв. м під літ. «А-2,а», тераса під літ. «а1», площею 4,4 кв. м, балкон під літ. «а2», площею 6,4 кв. м, альтанка під літ. «Б», площею 23,4 кв. м, підвал під літ. «Б1», площею

23,4 кв. м, під №№ 1-7,І споруди.

Відповідно до частини першої статті 60, статті 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

Встановивши, що спірний будинок побудовано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, внаслідок спільної праці та за спільні кошти, апеляційний суд дійшов висновку, що даний будинок є спільною сумісною власною подружжя, частки майна дружини та чоловіка у якому є рівними.

Разом із тим, апеляційний суд не врахував наступне.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 &q? П;Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ&q? с; (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз'яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

У порушення вимог статті 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не врахував роз'яснень Верховного Суду України, відповідно до яких ОСОБА_1, як учасник спільної часткової власності на будинок, набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок, не застосував положення частини першої статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення в цій частині не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалене апеляційним судом рішення підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині нового рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину земельної ділянки, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по вул. АДРЕСА_3 в

смт Таїрове Одеської області, що є пропорційним розміру її частки у спільній власності на спірний будинок.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про недоведеність ОСОБА_1 вимог щодо встановлення факту проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарство в період з січня 2005 року по 30 вересня 2009 року з огляду на таке.

На підтвердження факту проживання з однією сім'єю зі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилалась на пояснення свідків: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

ОСОБА_9, які разом працювали з позивачкою та відповідачем на одному підприємстві ДП «Одеській авіаційний завод» та з якими вони знаходились у дружніх стосунках. Свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 були колегами по роботі та сусідами сторін по будинку АДРЕСА_6 у

м. Одесі. Крім того, ОСОБА_1 надала довідку з місця проживання про склад сім'ї та реєстрації, акт КП ЖКС «Вузовський» від 05 грудня 2016 року про проживання сторін у період з початку 2005 року по кінець 2013 року у квартирі АДРЕСА_1 однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення ними спільного господарства та фото.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов'язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Апеляційний суд установив, що у період 2005-2009 років ОСОБА_2 у документах вказував своє місце реєстрації, а також постійно проживав за іншими з ОСОБА_1 адресами, що не спростовано останньою. Факт проживання однією сім'єю та придбання сторонами спірного майна був встановлений лише на підставі свідчень допитаних свідків та довідок

КП ЖКС «Вузовський». ОСОБА_1 не надала жодного доказу того, що в період з 2005 по 2009 роки вона мала з ОСОБА_2 спільний бюджет, вони вели спільне господарство, ними було придбано спільне майно, окрім спірних автомобіля та земельної ділянки.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, апеляційний суд, виходячи з принципу диспозитивності та засад змагальності сторін, дав оцінку, наданих сторонами у справі доказам їх на належність, допустимість, достовірність кожного окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, у рішенні навів відповідні мотиви відхилення та врахування кожного доказу.

Апеляційний суд вірно вказав, що посилання на періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу у розумінні статті 74 СК України, без наявності інших ознак сім'ї.

Щодо зобов'язання сторін за договором позики, оформленим розписками ОСОБА_2 від 09 липня 2010 року та від 29 серпня 2011 року, на загальну суму 200 000 доларів США.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до вимог статті 65 СК України дружина чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Розірвання шлюбу, як це встановлено статтею 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким поговором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають право на відповідну компенсацію вартості відчуженого майна.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15 та від 27 січня 2016 року у справі № 6-1912цс15.

Апеляційний суд установив, що ринкова ціна спірного будинку складає

3 002 000 грн.

Проаналізувавши доходи сторін з 2006 року по 2013 рік, апеляційний суд вважав доведеним, що учасники процесу не довели наявність у них спільних коштів, необхідних для будівництва спірного будинку, вартість якого складає 3 000 000 грн, окрім тих, що були одержані ОСОБА_2 за договором позики та дійшов висновку, що будівництво спірного будинку проведено за рахунок коштів, отриманих ОСОБА_2 у борг від ОСОБА_5 уперіод шлюбу та витрачені ним у інтересах сімї.

Ураховуючи, що після розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_2 за рахунок власних коштів повернув ОСОБА_5 2 845 050 грн, що в еквівалентно 120 000 доларів США, тому в силу положень статті 70 СК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню ? частина таких коштів.

Доводи касаційної скарги в частині відмови апеляційного суду в задоволенні вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживають однією сім'єю зі ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу та задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання зобов'язань за розписками останнього від 09 липня 2010 року та від 29 серпня 2011 року у розмірі 2 690 600 грн спільним сумісним борговим зобов'язанням сторін зводяться до незгоди заявника з висновком апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх апеляційний суд обґрунтовано спростував.

У силу вимог статті 400 ЦПК України колегія суддів не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваному рішенні, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими, зокрема не переоцінює обставини і докази, на які посилалася під час розгляду справи та посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі.

Оскільки судом касаційної інстанції частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 - постанова апеляційного суду в частині вирішення питання поділу земельної ділянки скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог, судові витрати покладаються на відповідача.

Ураховуючи вартість земельної ділянки (згідно договору купівлі-продажу від 12 серпня 2008 року) 294 000 грн, із ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подачу касаційної скарги у розмірі 5 880 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2018 року в частині поділу земельної ділянки скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0700 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_2 в смт Таїрове Одеської області.

У іншій частині постанову апеляційного суду Одеської області

від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подачу касаційної скарги у розмірі

5 880 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І.М.Фаловська