УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2018 року Іллічівський районний суд м. Маріуполя під головуванням судді Литвиненко Н.В., при секретарі Конівченко Ю.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування Кальміуської районної адміністрації Маріупольської міської ради про визнання батьківства.

Разом з позовом позивачка подала заяву про забезпечення позову, в якій просить суд заборонити відповідачу ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишати територію України до моменту здачі зразку крові для проведення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, у зв'язку із тим, що відповідач працює моряком на торгівельних морських суднах закордоном і відвідує м. Маріуполь лише на період між рейсами.

Вивчивши матеріали справи, заяви, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст.151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, згідно з роз'ясненнями, викладеними у вказаній постанові, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Тимчасова обмеженість у праві виїзду за кордон не передбачена в ст. 150 ЦПК України в якості одного з видів забезпечення позову. Заборона вчиняти певні дії не є поняттям тотожним з тимчасовим обмеженням прав у виїзді за кордон.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і виїзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов'язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише у разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Однак питання щодо заборони відповідачу виїзд за межі України - по суті не є способом забезпечення позову.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає вид забезпечення позову та доводи позивачки про забезпечення позову необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.151-153, 208-210 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учаснику справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому копії ухвали суду.

Суддя: Н. В. Литвиненко