Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 264/4691/16-ц

провадження № 61-19930св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Управління праці та соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Донецької області від 03 січня 2017 року у складі суддів: Пономарьової О. М., Зайцевої С. А., Сороки Г. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року Управління праці та соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради (далі - УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення зайво виплаченої державної допомоги.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради, як одержувач щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за адресою фактичного проживання: АДРЕСА_3. Щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, була призначена на відповідача та неповнолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі по 1833 грн щомісяця та виплачувалась з 14 липня 2015 року до 31 грудня 2015 року.

При перевірці обґрунтованості виплат з'ясувалося, що відповідачу ОСОБА_2 належить на праві власності квартира за адресою: АДРЕСА_1, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Позивач посилається на те, що відповідно до розділу 2 пункту 4 розпорядження Кабінету Міністрів України від 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» Волноваський район, м. Волноваха, визначено як населений пункт, де здійснювалася антитерористична операція. Разом з тим, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р були затверджені переліки населених пунктів, на території яких органи державної влади не виконують свої зобов'язання та населених пунктів розташованих на лінії зіткнення, в яких м. Волноваха Волноваського району Донецької області не зазначено.

Оскільки порядок надання щомісячної адресної допомоги виключає можливість отримання цієї допомоги особами, які мають житло в населеному пункті, на території якого держава виконує свої зобов'язання, УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради звернулось з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради просило стягнути з ОСОБА_2 зайво виплачену щомісячну адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних, послуг в розмірі 10 729,32 грн.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2016 року (у складі судді Харитонової Г. Л.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім'ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, про що зазначено в пункті 6 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505 (далі - Порядок № 505), у редакції, що діяла до 03 червня 2017 року. Враховуючи, що м. Волноваха Волноваського району Донецької області відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р, яким затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, було включено до відповідного переліку, суд дійшов висновку, що немає підстав для задоволення позовних вимог УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 03 січня 2017 рокурішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради зайво виплачену щомісячну адресну допомогу особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, в розмірі 10 729,32 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 травня 2015 року № 428-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, в яких місто Волноваха Донецької області не зазначено. Отже, на період з 14 липня 2015 року до 31 грудня 2015 року, коли відповідачу виплачувалася щомісячна адресна допомога, м. Волноваха Донецької області, де розташована квартира, що належить відповідачу на праві власності, не входило до переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, і на території цього міста органи державної влади України здійснювали свої повноваження.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що м. Волноваха, де знаходиться квартира, що належить відповідачу ОСОБА_2, у розділі 2 пункту 4 розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» зазначено як населений пункт, де здійснювалася антитерористична операція. Апеляційний суд помилково посилався на розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 травня 2015 року № 428-р.

08 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 зареєстрована в м. Донецьку на АДРЕСА_2; фактичне місце проживання: АДРЕСА_3

14 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до УСЗН Кальміуського району Маріупольської міської ради із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

У заяві ОСОБА_2 надала письмову інформацію про відсутність у неї та членів сім'ї у володінні житлового приміщення, розташованого в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Рішенням УСЗН Іллічівського (Кальміуського району) Маріупольської міської ради Донецької області від 17 серпня 2015 року ОСОБА_2, інваліду ІІІ групи, та неповнолітній дитині ОСОБА_3, призначено допомогу на проживання як переміщеним особам з 14 липня 2015 року до 13 січня 2016 року у розмірі 1833 грн.

Відповідно до інформаційної довідки, наданої на запит УСЗН, ОСОБА_2 (зміна прізвища з ОСОБА_2. на ОСОБА_2 18 травня 2012 року) на підставі договору міни від 16 березня 2007 року є власницею квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з рішенням начальника УСЗН Іллічівського (Кальміуського району) Маріупольської міської ради від 09 лютого 2016 року відповідач не має права на допомогу за період з 14 липня 2015 року до 31 грудня 2015 року, оскільки вона має у володінні житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 січня 2014 року встановлено гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Надання державної допомоги внутрішньо переміщеним особам урегульовано Порядком надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість отримання ОСОБА_2 та її неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 щомісячної адресної допомоги з огляду на таке.

Відповідно до Указу в.о. Президента України, Голови Верховної Ради України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» на території України розпочато проведення антитерористичної операції.

Частиною другою статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - це територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Частиною першою цієї статті визначено, що період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлено, що для безпосереднього управління конкретною антитерористичною операцією та керівництва силами і засобами, які залучаються до здійснення антитерористичних заходів, утворюється оперативний штаб, очолюваний керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України (координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України) або особою, яка його заміщує, першим заступником чи заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України.

Наказом від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів його проведення» визначено такі райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька i Луганська області з 07 квітня 2014 року; Харківська область з 07 квітня 2014 року до 14 вересня 2014 року.

Районами проведення антитерористичної операції є вся Донецька i Луганська області з 07 квітня 2014 року до закінчення терміну її проведення.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Кабінету Міністрів України доручено затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до якого, м. Волноваха Волноваського району Донецької області включено до вказаного переліку.

Дію цього розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079 «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053», а також затверджено «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», відповідно до якого м. Волноваха Волноваського району Донецької області також включено до вказаного переліку (розділу 2 пункту 4).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на час виникнення та існування спірних правовідносин, м. Волноваха Волноваського району Донецької області було віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Крім того, відповідно до пункту 2 Порядку № 505, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням і виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Пунктом 6 Порядку № 505 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначалися випадки, коли грошова допомога не призначається, зокрема у разі, коли будь-хто з членів сім'ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2015 року № 257 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 505», що набула чинності 15 травня 2015 року, у назві та тексті Порядку слова «територія України та райони проведення антитерористичної операції» в усіх відмінках замінені словами «територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення» у відповідному відмінку.

Нову редакцію пункту 6 Порядку № 505 про те, що грошова допомога не призначається, якщо будь-хто із членів сім'ї (крім сімей, до складу яких входять військовослужбовці з числа внутрішньо переміщених осіб, які захищають незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції), має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану, було викладено тільки після внесення змін відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року № 370.

З матеріалів справи вбачається, що грошова допомога виплачувалася відповідачу до 31 грудня 2015 року, тобто до внесення змін у вказану постанову в частині обмеження виплат у разі розташування житла, що перебуває у власності членів сім'ї, на території населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», до якого не включено місто Волноваха Волноваського району Донецької області, оскільки це розпорядження застосовується лише до тих правовідносин, які виникли після 31 травня 2017 року, тобто після внесеннях відповідних змін до Порядку № 505.

Отже, суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства та дійшов правильного висновку, що право відповідача на грошову допомогу не обмежується у разі наявності у власності житлового приміщення, що розташоване в районі проведення антитерористичної операції, що має місце у цій справі, оскільки місто Волноваха Волноваського району Донецької області віднесено до таких територій згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р та наказом від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а Першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів його проведення».

Апеляційний суд не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування встановлених судом першої інстанції обставин.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ухвалене відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 03 січня 2017 року скасувати, рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2016 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик