Постанова

Іменем України

19 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 553/4820/14-ц

провадження № 61-22032св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Полтавська міська рада, Подільська районна у м. Полтава рада,

представники Полтавської міської ради: Кривохижа Юрій Андрійович, Лобач Юлія Олександрівна,

представник Подільської районної у м. Полтаві ради - Вовк Володимир Федосійович,

треті особи: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради, приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор»,

представник приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» - Тукало Володимир Іванович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Дорош А. І., Одринської Т. В.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Полтавської міської ради, Подільської районної у м. Полтави ради, треті особи: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру виконавчого комітету Полтавської міської ради, приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», про визнання права власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору купівлі-продажу

від 04 червня 1998 року вона є власником 7/25 частини домоволодіння АДРЕСА_1. Без дозвільних документів від органів місцевого самоврядування вона самочинно здійснила реконструкцію вказаного будинку. Вважала, що відмовляючи їй у проведенні реконструкції будинку органи місцевого самоврядування порушили її право на проведення реконструкції на законних підставах.

Посилаючись на указане, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на реконструйовані приміщення у складі житлового будинку літ. А-1 у садибі за адресою: АДРЕСА_1, а саме: коридор 1-3, площею 6,1 кв. м, кімната 3-2, площею 16,6 кв. м, тамбур 3-3, площею 2,8 кв. м, хол 3-4, площею 5,8 кв. м, санвузол 3-5, площею 4,7 кв. м, кухня 3-6, площею

10,3 кв. м, кімната 3-7, площею 11,0 кв. м, сходи 3-8, площею 3,4 кв. м, кабінет 3-9, площею 19,9 кв. м, санвузол 3-10, площею 2,6 кв. м, загальною площею

83,2 кв. м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 17 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на реконструйовані приміщення у складі житлового будинку літ. А у садибі за адресою: АДРЕСА_1, а саме: коридор 1-3, площею 6,1 кв. м, кімната 3-2, площею 16,6 кв. м, тамбур 3-3, площею 2,8 кв. м, хол 3-4, площею 5,8 кв. м, санвузол 3-5, площею 4,7 кв. м, кухня 3-6, площею 10,3 кв. м, кімната 3-7, площею 11,0 кв. м, сходи 3-8, площею 3,4 кв. м, кабінет 3-9, площею 19,9 кв. м, санвузол 3-10, площею 2,6 кв. м, загальною площею 83,2 кв. м.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 17 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 376 ЦК України, оскільки позивачем заявлені вимоги про визнання права власності на самочинно переплановані приміщення у житловому будинку та приміщення улаштовані у надбудованому другому (мансардному) поверсі, які окремо від житлового будинку не утворюють самостійний об'єкт права власності. Крім того, ОСОБА_4 земельна ділянка в установленому законом порядку не надавалася, відсутні належний дозвіл та належно затверджений проект, що виключає можливість визнання за нею права власності на об'єкт самочинного будівництва на підставі рішення суду.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не в повній мірі досліджено докази у справі та неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права.

У травні 2017 року Подільська районна у м. Полтаві рада та Полтавська міська рада подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначили, що судове рішення є законним і обґрунтованим.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 04 червня 1998 року ОСОБА_4 купила 7/25 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці, площею 1202 кв. м.

На зазначеній земельній ділянці на час укладення договору купівлі-продажу розташовано в цілому: житловий будинок А-1 дерев'яний, жилою площею 104,4 кв. м, гараж Б, сараї В, Е, К, погріб б1, вбиральні Г, И, огорожа № 1-2, замощення № 3, водогін дворовий № 4.

Відповідно до даних довідки ПП «Полтавське БТІ «Інвентаризатор», рішенням виконкому Полтавської міськради від 10 липня 1954 року № 459 виділено земельну ділянку під забудову домоволодіння АДРЕСА_1, площею 1202 кв. м.

У технічному паспорті на житловий будинок, виготовленому фізичною особою-підприємцем ОСОБА_13 06 вересня 2014 року, мається відмітка про самочинне будівництво навісу літ. З та приміщень квартири № 3 в будинку літ. «А-1» та літ. «А2-2», коридор 3-1 площею 6,1 кв. м, кімната 3-2, площею 16,6 кв. м, тамбур 3-3, площею 2,8 кв. м, хол 3-4, площею 5,8 кв. м, санвузол 3-5, площею 4,7 кв. м, кухня 3-6, площею 10,3 кв. м, кімната 3-7, площею 11,0 кв. м - по першому поверху та сходи 3-8, площею 3,4 кв. м, кабінет 3-9, площею 19,9 кв. м, санвузол 3-10, площею 2,6 кв. м по другому поверху.

На звернення ОСОБА_4 щодо надання їй дозволу на виконання проектно-кошторисної документації на капітальний ремонт та перепланування квартири № 3, розташованої у будинку АДРЕСА_1, позивач отримала лист від 09 жовтня 2014 року Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області, яким їй було роз'яснено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Предметом права власності може бути лише майно, яке складається з речей (стаття 179 ЦК України), сукупності речей та майнових прав (стаття 190 ЦК України).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо:

1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 1328цс15.

Встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, встановивши, що у встановленому законом порядку земельна ділянка позивачу не надавалася, а також відсутній належний дозвіл та належно затверджений проект на будівництво, враховуючи те, що позивачем заявлені вимоги про визнання права власності на самочинно переплановані приміщення у житловому будинку та приміщення улаштовані у надбудованому другому (мансардному) поверсі, які окремо від житлового будинку не утворюють самостійний об'єкт права власності, правильно вважав, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статті 376 ЦК України, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська