Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 521/2655/16-ц

провадження № 61-20328св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Кузнєцова В. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

законний представник позивача - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2016 року у складі судді Маркарової С. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання права власності в порядку спадкування.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача - ОСОБА_10 Позивач є спадкоємцем померлої, що встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2008 року. За життя ОСОБА_10 на праві власності належало будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке ОСОБА_8 продала від імені ОСОБА_10 за 100 000,00 грн, діючи на підставі довіреності.

Оскільки, на думку позивача, кошти від продажу належного на праві власності ОСОБА_10 майна, які залишились у ОСОБА_8, входять до спадкової маси, ОСОБА_9 просила суд визнати за нею в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 право власності на грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн та стягнути їх з померлої ОСОБА_10 на свою користь в порядку витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_8 є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки позивачем до неї не заявлено жодних позовних вимог, вона не є спадкоємцем померлої ОСОБА_10, органом місцевого самоврядування, чи особою, яка відповідно до статті 392 ЦК України не визнає чи оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання відповідачем від ОСОБА_10 грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн, та того, що договір дарування від 18 травня 2001 року фактично є договором купівлі-продажу.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 відхилено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій в порушення положень статті 61 ЦПК України 2004 року не взято до уваги обставин, які встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2008 року у справі № 2-1264/2008; договір дарування від 18 травня 2001 року фактично є договором купівлі-продажу житлового будинку; спірні грошові кошти у розмірі 100 000,00 грн, які отримані від продажу будинковолодіння ОСОБА_10 неправомірно знаходяться у відповідача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вищевказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 18 травня 2001 року ОСОБА_8, на підставі довіреності виданої ОСОБА_10 від 15 травня 2001 року, уклала договір дарування № 2-2459 житлового будинку АДРЕСА_1 із ОСОБА_11

Указаний договір є чинним і у встановленому законом порядку недійсним не визнаний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Першим ВРАЦС Приморського РУЮ м. Одеси від 09 квітня 2004 року.

13 серпня 2001 року на підставі договору дарування ОСОБА_12 отримала у власність 1/4 частини спірного будинковолодіння.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2008 року ОСОБА_6 визнано спадкоємцем після смерті ОСОБА_10 та продовжено їй строк для прийняття спадщини до 19 квітня 2009 року.

27 січня 2009 року ОСОБА_6 звернулася до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

06 лютого 2009 року ОСОБА_6 надано відповідь на її заяву, відповідно до якої їй роз'яснено, що для видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке належало ОСОБА_10, їй необхідно надати правовстановлюючі документи на спадкове майно. Також вказано, що згідно з довідкою від 18 жовтня 2001 року № 5053 власниками будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_12 (4/10 частини) та ОСОБА_11 (6/10 частини).

Із матеріалів спадкової справи № 734/01 Сьомої Одеської державної нотаріальної контори вбачається, що спадкове майно, зокрема і спірні 100 000,00 грн, після смерті ОСОБА_10 відсутні.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини - день смерті особи (стаття 1218 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовуОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що ОСОБА_8 є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки позивачем до неї не заявлено жодних позовних вимог, вона не є спадкоємцем померлої ОСОБА_10, чи особою, яка відповідно до статті 392 ЦК України не визнає чи оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання відповідачем від ОСОБА_10 грошових коштів у розмірі 100 000,00 грн, та того, що договір дарування від 18 травня 2001 року фактично є договором купівлі-продажу.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій в порушення положень статті 61 ЦПК України 2004 року не взято до уваги обставин, які встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2008 року у справі № 2-1264/2008, є безпідставними, оскільки зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається протилежне.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик