Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 202/2229/14-ц

провадження № 61-24601св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Слюсар Л. П. від 29 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Баранніка О. П., Пономарь З. М., Посунсі Н .Є., від 13 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 червня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 116,50 грн зі сплатою 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 квітня 2006 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 жовтня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало договори поруки з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3

ОСОБА_2 належним чином свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала, внаслідок чого станом на 21 жовтня 2013 року утворилася кредитна заборгованість в розмірі 40 330,87 грн, з яких: заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 12 562,44 грн, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 27 768,43 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк»просило суд стягнути: з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 30 330,87 грн; з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_2, ОСОБА_3 солідарно на його користь заборгованість у розмірі 10 000 грн; з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на його користь витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200 грн та судовий збір.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не знайшли свого підтвердження та задоволенню не підлягають, оскільки позивач у порушення вимог статті 131 ЦПК України 2004 року не надав належних і допустимих доказів на підтвердження правильності розрахунку заборгованості, не повідомив суд про всі відомі їм рішення судів, що стосуються предмету спору, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості борг за тілом кредиту відсутній, а порука припинена у силу частини четвертої статті 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2016 року скасовано, в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором провадженняу справі закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року. У решті - справа направлена на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року змінено з мотивів обґрунтування відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційний суд, змінюючи обґрунтування відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив із того, що з 11 вересня 2006 року до 18 вересня 2013 року погашення заборгованості не здійснювалось. При здійсненні погашення 18 вересня 2013 року процентів у розмірі 1 149,15 грн прострочене сальдо склало 0,00 грн, тоді як на 14 січня 2013 року воно складало 2 069,85 грн, що не узгоджується з пунктом 3.3 кредитного договору, за яким кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитом, насамперед направляються для відшкодування збитків банку, згідно з пунктом 2.2.11 договору; далі - пені, згідно з розділом 4 цього договору; далі - простроченої комісії за кредитом, комісії за кредитом, прострочених процентів за кредитом, процентів за кредитом і простроченої заборгованості за кредитом.

Також у погашення прострочених сум пені та комісії ніякі зарахування з 06 серпня 2005 року не здійснювались, а з 06 квітня 2006 року заборгованість за тілом кредиту відсутня.

У травні 2017 рокуПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що, відмовляючи банку у позові повністю з підстав ненадання суду належних доказів правильності розрахунку заявленої до стягнення кредитної заборгованості суд першої інстанції лише засвідчив про своє неналежне виконання вимог статей 121, 130 ЦПК України 2004 року, що у сукупності обставин свідчить про незаконну відмову у позові у зв'язку з розглядом непідготовленої справи.

Апеляційний суд, встановивши, що після 18 вересня 2013 року заборгованість по тілу кредиту перестала існувати, дійшов неправильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку в цілому, оскільки відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та умов кредитного договору банк має право на задоволення вимог за процентами, нахованими до погашення заборгованості за кредитом, тобто до 18 вересня 2013 року.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

11 травня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справдо Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 10 червня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8 116,50 грн зі сплатою 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 квітня 2006 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 20 жовтня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало договори поруки з ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3

Відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконав.

Відповідно до статей 526, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк до 10 квітня 2006 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 10 квітня 2006 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 06 до 10 числа кожного місяця. Починаючи з 10 квітня 2006 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18).

Також судом установлено, що з 11 вересня 2006 року до 18 вересня 2013 року погашення заборгованості не здійснювалось. При здійсненні погашення процентів 18 вересня 2013 року у розмірі 1 149,15 грн прострочене сальдо склало 0,00 грн, а з 06 квітня 2006 року заборгованість по тілу кредиту відсутня.

Таким чином, висновки апеляційного суду щодо відсутності у відповідача кредитної заборгованості є обґрунтованими і відповідають нормам матеріального права, відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк