Постанова

Іменем України

24жовтня 2018 року

м. Київ

справа №454/2907/15-ц

провадження № 61-1051св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., (суддя-доповідач), СтупакО. В., УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - Фермерське господарство «Бурка В. В.»,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фермерського господарства «Бурка В. В.» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 червня 2017 року у складі судді Адамовича М. Я. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Фермерське господарство «Бурка В. В.» (далі - ФГ «БуркаВ. В.») звернулося до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

На обгрунтування позову зазначало, щоЛьвівським апеляційним адміністративним судом розглядалася його апеляційна скарга протягом 24 місяців, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року йому надіслано несвоєчасно, тому вважає такі дії судді Львівського апеляційного суду неправомірними, у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 29 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року, в позові відмовлено за безпідставністю вимог.

Ухвалююри рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року не визнана завідомо неправосудною, тому твердження позивача є безпідставними та всупереч положень частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України 2004 року не підтверджені належними доказами.

У грудні 2017 року ФГ «БуркаВ. В.» звернулося до суду з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

08 серпня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ФГ «БуркаВ. В.».

10 вересня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

17 жовтня 2018 року ухвалою Верховного Суду призначено справу до розгляду.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставин справи та дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Вважав, що судами не дотримано вимог статей 8, 40, 55, 56, 124, 129 Конституції України та статей 16, 23, 1166, 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволеннякасаційноїскарги частковоз таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ФГ «Бурка В. В.» звертався до Львівського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, яку ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року залишено без задоволення. Вказану ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року завідомо неправосудною не визнано.

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналогічна норма міститься й у статті 19 чинного ЦПК України.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Статтями 1, 12 ГПК України було передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно зі встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам статті 4 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Стаття 4 ГПК України передбачає право юридичної особи на звернення до господарського суду.

У вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і спір господарськими, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Статтею 2 ГК України передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»).

Спори, що виникають між юридичними особами та державою Україна в особі Державної казначейської служби Українипри реалізації ними своїх повноважень, за своїм суб'єктним складом підвідомчі господарським судам.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 4 ГПК України.

Майнові відносини (у розумінні статті 4 ГК України) суб'єктів господарювання з юридичними особами, у тому числі тими, що не є суб'єктами господарювання (органами державної влади), регулюються ГК та ГПК України.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 14-60цс18.

Відмовляючи впозові ФГ «Бурка В. В.», суди не надали оцінки тій обставині, що ФГ «Бурка В. В.» заявило вимогу до держави України в особі Державної казначейської служби України лише про відшкодування моральної шкоди, завданої діями суб'єкта владних повноважень, така вимога не об'єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Таким чином, суди дійшли передчасного висновку про відмову в позові ФГ «Бурка В. В.», оскільки вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а належить до компетенції господарських судів України, тому провадження у вказаній справі необхіднозакрити.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, тому відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України є підставою для їхнього скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Бурка В. В.» задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 листопада 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Фермерського господарства «Бурка В. В.» до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди закрити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик