П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 266/2942/18

Номер провадження 22-ц/804/586/18

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2018 року, у складі судді Федотової В.М., повний текст рішення складено 16 жовтня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»,

про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, винагороди за підсумком роботи,

В с т а н о в и в:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця» або підприємство), який згодом уточнила та остаточно просила стягнути:

-нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати в сумі 23236,13 грн.,

-нараховану, але не виплачену грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 5409 грн.,

-нараховану, але не виплачену винагороду за підсумками роботи за 2016 рік в сумі 2372,48 грн.,

-суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 121277,76 грн.,

-компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3598,99 грн.

В мотивування позову зазначила, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах. 17 березня 2017 року згідно з наказу № 19/ІОЦ було встановлено режим перебування на робочому місті під час простою. 20 березня 2017 року згідно з наказом № 20/ІОЦ позивачу встановлено режим перебування на робочому місці під час простою. 08 червня 2017 року її було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін на підставі наказу від 06.06.2017 року № 1438/ДН-ОС. В день звільнення їй видано трудову книжку, але не виплачена заборгованість із заробітної плати за період червень - липень 2016 року 7378,46 грн., з 16 березня - 08 червня 2017 року 15860,95 грн., також не було виплачено грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки, а саме за 18 днів, що складає 5409 грн.

Відповідно до наказу № Ц-2-25/1666-17 від 17.07.2017 року ПАТ «Укрзалізниця» зобов'язалась виплатити працівникам регіональних філій винагороду за підсумком роботи за 2016 рік у відсотках до посадового окладу. Відповідно до вказаного наказу, позивачу належить виплатити 2372,48 грн. (4519*52%).

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, виплати винагороди за підсумками роботи задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати в сумі 13 485, 19 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за не використані дні щорічної відпустки, а саме за вісімнадцять календарних днів у розмірі 5409 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 121 277, 76 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 1610,25 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір в доход держави у розмірі 1417,82 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням, ПАТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не виконав свої зобов'язання за трудовим договором через настання форс-мажорних обставин, наявність яких підтверджується Науково-правовим висновком щодо унеможливлення виконання обов'язків № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року.

Через захоплення невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів відповідача, зокрема у м. Донецьк, Ясинувата, відсутній доступ до комп'ютерних без та втрачено контроль над господарською діяльністю, у зв'язку із чим порушено кримінальне провадження. Вказане позбавляє можливості доступу відповідача до документів з первинного обліку праці та заробітної плати, на підставі яких можливо нарахувати заробітну плату та інші виплати.

Довідки про заробітну плату, надані позивачем, не можуть вважатися належним доказом, оскільки не містять необхідних реквізитів.

До апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1, яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначала, що Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року не замінює Сертифікат про настання обставин непереборної сили, а тому не може бути підставою для невиконання зобов'язань. Крім того, у висновку немає посилань на Закон України «Про оплату праці» та не зазначено про звільнення від обов'язку, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Позивач отримала у відділенні ПФУ довідку за формою ОК-5 від 20.08.2018 року, у якій за березень 2017 року сума заробітку, з якої сплачено єдиний внесок, дорівнює 6365,91 грн., однак ці гроші не були виплачені.

Відповідач має сучасні системи документообігу «СКЕДА УЗ», «ФОБОС», «Кадри», а тому відповідач має всі дані, необхідні для нарахування та виплати заробітної плати.

Комісією ВП «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» встановлено відсутність невідповідності табелів обліку та журналів приходу-уходу на робочі місця, відсутність невиконання працівниками підрозділу посадових обов'язків.

Юридична адреса відповідача - м. Київ, а тому посилання останнього на перебування на тимчасово непідконтрольній території та неможливість виконання своїх зобов'язань, передбаченими КЗпП України, є необґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Однак вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає неповністю.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 26 серпня 1980 року перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Донецька залізниця», а з 01 серпня 2016 року працювала інженером другої категорії виробничого підрозділу «Інформаційно - обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 08 червня 2017 року на підставі наказу №1438/ДНос від 06 червня 2017 року була звільнена на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.12-14). Дані підтверджені трудовою книжкою позивачки.

Відповідно до Закону України № 4442-1У від 23 лютого 2012 року, Постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 Державне підприємство «Донецька залізниця» було реорганізоване шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Згідно з наказом правління ПАТ «Українська залізниця» № 3033 від 15 квітня 2016 року інформаційно-обчислювальний центр ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

З 01 серпня 2016 року, згідно наказу № 134/ДН-ос від 29 лютого 2016 року, у зв'язку з реорганізацією ДП «Донецька залізниця», продовжено дію безстрокового трудового договору ОСОБА_1 на посаді інженера другої категорії відділу технічного обслуговування АРМів виробничого підрозділу «Інформаційно - обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». ( а.с. 15-17).

З 01 серпня 2016 року позивачка працювала в виробничому підрозділі «Інформаційно - обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Як вбачається з довідки в.о. начальника фінансово-економічної служби регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» підтвердити виплату позивачці заробітної плати березень-червень 2017 року відповідач не має можливості (а.с.110-111).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі за березень-червень 2017 року в розмірі 13485гривень 19копійок; компенсація за 18 днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 5409гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 121277,76 грн; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, за період березень - червень 2017 р. у розмірі 1610,25 грн., а всього 141782,20 грн. В задоволені інших вимог суд відмовив, оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

З таким висновком апеляційний суд не може погодитись повністю з наступних підстав.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Відповідно до ст. 21 Закону України працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 115, 116 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, враховуючи, що у позивача з ПАТ «Укрзалізниця» виникли трудові відносини з 01 серпня 2016 року, що підтверджується, зокрема, трудовою книжкою позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заборгованість по заробітній платі підлягає стягненню саме з цього часу, тобто за березень - червень 2017 року у розмірі 13485,19 грн., яка виникла саме з 16 березня 2017 року по 08 червня 2017 року.

Сторонами не заперечується та підтверджується матеріалами справи, що заробітну плату за першу половину березня 2017 року у сумі 2375,76 грн. позивач отримала 24 липня 2017 року у касі Дирекції м. Ліман (а.с. 75 - 77).

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги надані позивачем розрахункові листи за період березень - червень 2017 року, табеля обліку робочого часу за вказаний період, оскільки зазначені документи не мають суперечностей та не викликають у суду сумнівів, щодо їх достовірності.

Факт наявності та розмір зазначеної заборгованості із заробітної плати відповідачем не спростовано.

Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

У зв'язку із наведеним, суд першої інстанції, правильно враховуючи момент виникнення трудових відносин - з 01 серпня 2016 року, застосовуючи Порядок № 159, дійшов правильного висновку про часткове задоволення вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з часу виникнення трудових відносин між сторонами, тобто за березень - червень 2017 року.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки враховуюче наступне.

Так, з наказу про припинення трудового договору від 06 червня 2017 року вбачається, що позивач має право на компенсацію за 18 днів невикористаної відпустки.

Відповідно до положень ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки

Відповідно до положень ст. 21, 24 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до положень п. 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстатом України від 13 січня 2004 року № 5, Фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входить, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що право позивача на компенсацію за 18 днів невикористаної щорічної відпустки є безспірним, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що підставою для нарахування та виплати заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки відсутні документи з первинного обліку праці та заробітної плати, відсутня можливість перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов'язків не підтверджені належними доказами, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Діючим законодавством саме на роботодавця покладений обов'язок своєчасно провести всі розрахунки та вжити для цього всі необхідні заходи для збереження первинної бухгалтерської документації підприємства. Зазначені вимоги закріплені в Законі України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5.

У відповіді на відзив, що не було спростовано відповідачем, позивач зазначала, що відповідач має сучасний електронний документообіг «СКЕДО УЗ». Облік робочого часу здійснювався в тому числі за допомогою автоматизованої системи бухгалтерського обліку «ФОБОС», а від так всі дані, необхідні для нарахування та виплати заробітної плати працівників, а також фактична можливість у відповідача для надання необхідних довідок мається ( а.с.83 - 86).

Відповідно до наказу виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 21 березня 2017 року № 21 ІОЦ з 01 березня 2017 року на 25 відсотків були підвищені годинні тарифи та посадові оклади працівників виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр», встановлені штатним розписом на 28 лютого 2017 року, з додатку до якого вбачається, що місячний оклад, тарифна ставка ОСОБА_1 становить 5649 грн. (а.с. 18 - 21).

Наказами виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 17 березня 2017 року № 19/ІОЦ та від 20 березня 2017 року № 20/ІОЦ встановлено початок простою з 08:00 години 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» та режим перебування на робочому місці під час простою, який для ОСОБА_1 визначено з 08-00 години до 08-00 години наступного дня, згідно затвердженого щомісячного графіка змінності (а.с.24-29).

Наказом виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 26 квітня 2017 року № 27/ІОЦ було затверджено склад комісії виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» щодо з'ясування обставин відсутності працівників підрозділу на роботі та невиконання ними своїх посадових обов'язків. Протоколом створеної комісії встановлено, що невідповідності табелів обліку та журналів приходу-уходу на робочі місця затвердженим графіком змінності на квітень не виявлено. У квітні 2017 року працівників виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» відсутніх на робочих місцях з нез'ясованих причин, та фактів невиконання працівниками підрозділу посадових обов'язків немає. (а.с.39-42).

Отже, у відповідача повинен бути і мається автоматизована система електронного документообігу, яка дозволяє провести перевірку наданих позивачем до матеріалів справи доказів відпрацьованого робочого часу та по нарахуванню заробітної плати (а.с.34 -40).

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі Укази Президента України, Рішення ради національної безпеки і оборони України жодним чином не перешкоджали відповідачу проводити виплати заробітної плати позивачу та не містять в собі положень, які б вказували на звільнення відповідача від обов'язку виконувати трудове законодавство по проведенню повного розрахунку при звільненні.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про безпідставне стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні на підставі ст. 117 КЗпП України.

Стягуючи з ПАТ «Укрзалізниця» середній заробіток за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив з того, що висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 , не є підтвердженням форс-мажорної обставини згідно вимог ч.1 ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» . Згідно ч.1 ст.14-1 вказаного Закону - Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю.

Однак з таким висновком апеляційний суд не погоджується з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.99 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.

Зі справи вбачається, що відповідач посилається на об'єктивні причини, зумовлені проведенням зокрема в Донецькій області АТО та на науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-102, у зв'язку із чим підприємство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з позивачем по заробітній платі.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Згідно зі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Так, відповідачем надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що розташовані за адресою: вул.Артема,68 м. Донецьк Донецької області, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 13 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління зазначеними виробничими потужностями і припинилося провадження господарської діяльності, а тому немає можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов'язання перед працівниками згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Як вбачається із пункту 7 розділу ІV вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своєчасно своїх обов'язків.

Пунктом 10 розділу ІV вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

В цій частині апеляційний суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747 св18.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.

Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгівельно - промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгівельно - промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.

Враховуючи, що зазначений висновок виконано на офіційному бланку Торгово-промислової палати України, засвідчено виконуючими фахівцями та першим віце-президентом, містить по суті структуру «сертифікату», засвідчений відповідною печаткою Торгівельно-промислової палатою, тому відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним. Апеляційний суд приймає, як доказ відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність його вини у непроведенні своєчасного розрахунку при звільненні позивачки є обґрунтованими, а посилання суду на те, що відповідачем не надано саме сертифікат Торгово-промислової палати є помилковим.

Зважаючи на викладене, враховуючи відсутність вини відповідача у невиконанні ним трудових обов'язків, що підтверджується відповідним висновком Торгово-промислової палати, апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку на користь ОСОБА_1 у розмірі 121277,76 грн. та відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

На підставі ст. ст. 141, 382 ЦПК України ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд, задовольняючи частково апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» та ухвалюючи нове рішення у справі, вважає необхідним змінити розмір судового збору, який у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, та визначити до стягнення з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В іншій частині рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 серпня 2018 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення скасувати.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 жовтня 2018 року в частині стягнення судового збору змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» () в дохід держави судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.М.Кочегарова

С.А.Попова

Повний текст постанови складено 26 листопада 2018 року.

Суддя Т.Б.Ткаченко