Справа № 487/3276/17
Провадження №2/489/489/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
15 листопада 2018 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:
головуючого судді Румянцевої Н.О.,
із секретарем судового засідання Животовою А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання нікчемним,
Позивач звернувся до суду з позовом про визнання договору довічного утримання укладеного 08 січня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 2998 з внесеними до нього відомостями за реєстровим № 451 від. 14.01.1997 року першою Миколаївською нотаріальною конторою нікчемним. В позові позивач зазначила, що ОСОБА_7 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. 30.03.2015 року ОСОБА_7 померла та після її смерті відкрилась спадщина на вищевказану квартиру. Єдиним спадкоємцем після її смерті був її син ОСОБА_8 на імя якого, за життя, у 1996 році, ОСОБА_7 склала заповіт та заповіла все своє майно, зокрема, квартиру АДРЕСА_1. Після смерті матері ОСОБА_8 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та було відкрито спадкову справу. Але не до оформивши документи на спадкове майно, ОСОБА_8 помер 04.01.017 року. Після його смерті відкрилась спадщина. Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 є його племінник ОСОБА_9, який письмово відмовився від прийняття спадщини на користь свого неповнолітнього сина ОСОБА_10 Олексійовича, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час оформлення спадщини ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, вона отримала відомості про наявність договору довічного утримання від 08.01.1997 року між відчужувачем ОСОБА_11 та набувачем ОСОБА_4. Проте, з вказаного договору вбачається, що відомості вказані в ньому не відповідають дійсності, відсутні підписи сторін, печатка та підпис нотаріуса, номер реєстрації. Крім того, з відповіді ГТУЮ у Миколаївській області вона дізналася, що приватний нотаріус ОСОБА_6 тільки 11.06.1997 року отримав реєстраційне посвідчення про реєстрацію приватної діяльності та 01.07.1997 року нотаріусом вчинена перша нотаріальна дія, вказаний договір в наряді договорів за 1997 рік у Державному нотаріальному архіві Миколаївської області відсутній. У звязку з чим, договір слід визнати нікчемним, оскільки при його складенні не дотримані вимоги законодавства про його нотаріальне посвідчення.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Позивачем надано заяву про розгляд справи за її відсутності позов підтримує в повному обсязі.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
23 листопада 1996 року ОСОБА_5, складено заповіт, який посвідчено державним нотаріусом другої Миколаївської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 та зареєстровано в реєстрі за № 5-2148, яка заповідала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 та заповіла все своє майно, сину ОСОБА_13.
ОСОБА_5 померла 30 березня 2015 року, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії І-ФП № 218168 (а.с. 8).
21 вересня 2015 року ОСОБА_13 звернувся з заявою до другої Миколаївської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5
Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 492/2015 до майна померлої 30 березня 2015 року ОСОБА_5.
04 січня 2017 року ОСОБА_13 помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії І-ФП № 257426.
Після смерті ОСОБА_13 відкрилася спадщина в тому числі на квартиру АДРЕСА_3.
Спадкоємцем померлого ОСОБА_13 є його племінник ОСОБА_14.
14 квітня 2017 року ОСОБА_14 звернувся з заявою до другої Миколаївської державної нотаріальної контори, відповідно до якої письмово відмовився від прийняття спадщини на користь свого неповнолітнього сина ОСОБА_10 Олексійовича, ІНФОРМАЦІЯ_1.
02 березня 2017 року ОСОБА_2 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3, звернулася до другої Миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_13
В другій Миколаївській нотаріальній конторі позивачу стало відомо про те, що існує договір довічного утримання укладений 08 січня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 2998 з внесеними до нього відомостями за реєстровим № 451 від. 14.01.1997 року першою Миколаївською нотаріальною конторою.
Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 492/2015 до майна померлої 30 березня 2015 року ОСОБА_5.
18 квітня 2017 року ОСОБА_2 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3, звернулася до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області з заявою про надання інформації щодо приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_15
05 травня 2017 року за вих.. № Б-259/4/7-1.7 Головним територіальним управлінням юстиції у Миколаївській області надано відповідь ОСОБА_2 про те, що приватний нотаріус ОСОБА_6 тільки 11.06.1997 року отримав реєстраційне посвідчення про реєстрацію приватної діяльності та 01.07.1997 року нотаріусом вчинена перша нотаріальна дія. 16.10.2008 року відповідно до наказу Головного управління юстиції у Миколаївській області приватну нотаріальну діяльність по Миколаївському міському нотаріальному округу ОСОБА_15 припинено.
18 квітня 2017 року ОСОБА_2 як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3, звернулася до Державного нотаріального архіву Миколаївської області з заявою про надання відомостей щодо наявності договору довічного утримання укладеного 08 січня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 2998 з внесеними до нього відомостями за реєстровим № 451 від. 14.01.1997 року першою Миколаївською нотаріальною конторою.
25 квітня 2017 року за вих.. № 467/01-21 Державним нотаріальним архівом Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області надано відповідь на запит, відповідно до якого було повідомлено про те, що вищезазначений договір, згідно реєстрам для реєстрації нотаріальних дій на нарядів договорів за 1997 рік приватного нотаріуса ОСОБА_15 відсутній.
Згідно довідки Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 30.05.2018 року за вих.. № 1218 станом на 28.12.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_4 в цілому на підставі договору довічного утримання від 08.01.1998 р., зареєстрованого в БТІ 31.07.1998 р.
Згідно вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Положеннями ст. ст. 744, 745 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.
Відповідно п.п. 7.2. п. 7 глави 2 розділу ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України договори довічного утримання (догляду) посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження.
Згідно п. 1 глави 11 розділу І кожній нотаріальній дії присвоюється окремий реєстровий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, позначається на документах, що видаються нотаріусом, чи в посвідчувальних написах.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Згідно ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.
Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).
У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно ст. ст.215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Таким чином, право позивача обрати такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, залежить від того, чи порушеного таким правочином його право. У випадку встановлення такого порушення, визнання правочину недійсним є способом захисту порушеного права позивача, котрий він може обирати на власний розсуд.
Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.
У відповідності до частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.
Вирішуючи спір по суті, суд встановив, що процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року N31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами).
Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об'єкти нерухомого майна.
З 01.01.2013 року відповідно до ст.8, ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб'єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом.
На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що позивачем доведено факт нікчемності правочину, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.
Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп..
Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,
Позов ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору довічного утримання нікчемним задовольнити.
Визнати договір довічного утримання укладений 08 січня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 2998 з внесеними до нього відомостями за реєстровим № 451 від. 14.01.1997 року першою Миколаївською нотаріальною конторою - недійсним.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп..
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.
Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7.
Суддя Ленінського районного
суду міста ОСОБА_1 Румянцева
Повний текст судового рішення складено «19» грудня 2018 року.