Справа № 370/580/18 Головуючий у І інстанції Тандир О. В.
Провадження № 22-ц/780/2760/18 Доповідач у 2 інстанції Кулішенко Ю. М.
Категорія 45 19.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кулішенка Ю.М.,

суддів: Сушко Л.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря: Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа на стороні відповідача - орган опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що згідно договору дарування від 11.07.2015 року йому на праві власності належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 Незважаючи на те, що з липня 2015 року відповідач ОСОБА_3 та його неповнолітній син ОСОБА_4, у вказаній квартирі не проживають, залишаються зареєстрованими за даною адресою, що позбавляє позивача можливості оформити субсидію по відшкодуванню витрат з оплати житлово-комунальних послуг придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива відповідно до Постанови КМУ від 21.10.1995 року №848. Добровільно відповідач виписатись з квартири не бажає.

Просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням зі зняттям їх з реєстрації.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 25 квітня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу та просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування скарги зазначає, що висновки суду в частині відсутності даних про власника 1/3 частини квартири, довідки про склад сім»ї та зареєстрованих осіб та про відсутність даних про перейменування вулиці є надуманими та спростовуються матеріалами справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції згідно ст. 357 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 11 липня 2015 року було укладено договір дарування № 852, за умовами якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_2 належні йому 2/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

11 липня 2015 року ОСОБА_3, зареєстрував своє право власності на вказане нерухоме майно, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно якого: об'єкт нерухомого майна - квартира; адреса - АДРЕСА_1; опис об'єкта нерухомого майна - квартира 2 (двох) кімнатна, розміщена на 1 (першому) поверсі 2 поверхового будинку; форма власності - приватна; вид спільної власності - спільна часткова; розмір частки - 2/3; власник - ОСОБА_2 (а.с.10).

Згідно Акту від 26.12.2017 року комісії в складі депутата Соломенко П.М., та сусідів ОСОБА_5, ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3, та його син ОСОБА_4, фактично не проживають з липня 2015 року по даний час, хоча і зареєстровані за даною адресою (а.с.12).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

З вказаним висновком погоджується і колегія суддів виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

ст. 150 ЖК УРСР визначено громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) згідно ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме його дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ст. 64 ЖК УРСР).

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ж ст. 72 цього ж Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справи за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність обгрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанці із причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Позивачем не надано доказів реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1. З довідки відділу адресно- довідкової роботи ГУ ДМС України в м.Києві вбачається, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрованим за вказаною адресою не значиться. ( а.с. 14,16).

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позивач ОСОБА_2, є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1, про те ним не зазначено власника іншої 1/3 частини квартири, що може вплинути на права та обов'язки такої особи як власника.

Свою незгоду з ухваленим по суті справи рішенням апелянт обґрунтовує безпідставним неврахуванням судом першої інстанції того, що 1/3 частина квартири належить йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло. В той же час докази на підтвердження таких посилань були апелянтом надані лише до апеляційної інстанції та до суду першої інстанції не надавалися. При цьому апелянтом не було належним чином обґрунтовано наявність обставин, які б перешкодили йому подати такі докази до суду першої інстанції, відтак й передбачених законом підстав для прийняття нових доказів на стадії апеляційного розгляду справи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла до висновку про те, що вказані доводи відповідача та надані до апеляційного суду докази на їх підтвердження не можуть бути прийняті судом і не можуть доводити незаконність оскаржуваного рішення суду.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального і процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: