Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 175/4624/15-ц

провадження № 61-9980св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах якого діє служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації,

третя особа - державний нотаріус Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєва Любов Віталіївна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року у складі судді Озерянської Ж. М. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Посунся Н. Є., Лисичної Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах якого діє служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації, третя особа - державний нотаріус Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєва Л.В., про визнання права власності та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його дружина ОСОБА_5 За час перебування у шлюбі ними було побудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який було зареєстровано за дружиною. Земельна ділянка (кадастровий номер НОМЕР_1), на якій знаходиться спірний будинок, була приватизована дружиною під час шлюбу.

21 липня 2015 року він звернувся до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини. Проте, 28 липня 2015 року постановою державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не підтверджується факт спільної сумісної власності спадкового майна, а саме: житлового будинку і земельної ділянки.

Після ознайомлення з матеріалами спадкової справи він дізнався, що державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори КобрусєвоюЛ. В. 28 березня 2015 року були видані свідоцтва про право власності на спадщину після смерті ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3, кожному на 1/2 частку житлового будинку та на 1/2 частку земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, його сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували все майно після смерті його дружини та їхньої матері ОСОБА_5 з урахуванням його 1/2 частки як співвласника спадкового майна, яка йому належить на праві спільної сумісної власності та з урахуванням частки, яку він повинен був успадкувати після смерті своєї дружини.

Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просив:

визначити, що частка ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в праві спільної сумісної власності на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1, становила 1/2 частину;

визнати недійсними в 1/4 частині свідоцтва про право на спадщину за законом, видані державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори КобрусєвоюЛ. В. 28 березня 2015 року, зареєстровані в реєстрі за № 1-1135 та № 1-1138, на ім'я ОСОБА_2 на спадкування 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, за адресою: АДРЕСА_1;

припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частини житлового будинку та на 1/4 частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, за адресою: АДРЕСА_1;

визнати недійсними в 1/4 частини свідоцтва про право на спадщину за законом, видані державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори КобрусєвоюЛ. В. 28 березня 2015 року, на ім'я ОСОБА_3 на спадкування 1/2 частини житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, що розташовані в АДРЕСА_1 зареєстровані в реєстрі за № 1-1143 та № 1-1146;

припинити право власності ОСОБА_3 на 1/4 частини житлового будинку та на 1/4 частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, за адресою: АДРЕСА_1;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку літ. «А», загальною площею 213,1 кв. м, житловою площею 101,7 кв. м, тераси літ. «а», огорожі № 1-4, замощення І, та на 1/2 частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;

скасувати запис про державну реєстрацію права власності, внесений до Державного реєстру прав на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_2;

скасувати запис про державну реєстрацію права власності, внесений до Державного реєстру прав на 1/2 частику житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_3, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року, позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 як за чоловіком, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, право власності на 1/2 частини житлового будинку літ. «А», загальною площею 213,1 кв. м, житловою площею 101,7 кв. м, тераси літ. «а», огорожі № 1-4, замощення І, за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 як за чоловіком, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, право власності на 1/2 частини земельної ділянки, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним в 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори КобрусєвоюЛ. В. 28 березня 2015 року на ім'я ОСОБА_2, зареєстроване в реєстрі за № 1-1135.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/4 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1,

Визнано недійсним в 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори КобрусєвоюЛ. В. 28 березня 2015 року на ім'я ОСОБА_3, зареєстроване в реєстрі за № 1-1143.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/4 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним в 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори КобрусєвоюЛ. В. 28 березня 2015 року на ім'я ОСОБА_2, зареєстроване в реєстрі за № 1-1138.

Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/4 частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним в 1/4 частині свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори КобрусєвоюЛ. В. 28 березня 2015 року на ім'я ОСОБА_3, зареєстроване в реєстрі за № 1-1146.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/4 частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на 1/2 частини житлового будинку літ. А, загальною площею 213,1 кв. м, житловою площею 101,7 кв. м, тераси літ. «а», огорожі № 1-4, замощення І, за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л. В. 28 березня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1135.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на 1/2 частини житлового будинку літ. «А», загальною площею 213,1 кв. м, житловою площею 101,7 кв. м, тераси літ. «а», огорожі № 1-4, замощення І, за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори КобрусєвоюЛ. В. 28 березня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1143.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на 1/2 частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори КобрусєвоюЛ. В. 28 березня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1138.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на 1/2 частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л. В. 28 березня 2015 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1146.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення, що частка, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5, в праві спільної сумісної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 становила 1/2 частину відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 196,52 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання за ним права власності на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 обґрунтовані, оскільки вказане майно належить йому на праві спільної сумісної власності.

Визнаючи недійсним в 1/4 частині свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3 та припиняючи їх право власності на 1/4 частини житлового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 відмовився від належної йому на законом 1/6 частини спадкового майна після смерті ОСОБА_5 на користь синів спадкодавця, відповідачів у справі.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2016 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновками районного суду, апеляційний суд зазначив, що висновки районного суду відповідають встановленим у справі обставинам, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, та вирішив спір, застосувавши до спірних правовідносин положення статей 60, 63 СК України, статті 368, 370, 392 ЦК України та статтю 120 ЗК України.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суду касаційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд, не дав належної правової оцінки всім доказам у справі, дійшов помилкового висновку, що 1/2 частини спадкового майна: житлового будинку та земельної ділянки належали на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення на касаційну скаргу в якому зазначив, що доводи наведені в касаційній скарзі є необґрунтованими, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій та обґрунтовано ним відхилені.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 19 березня 1988 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, під час перебування в якому у них народились діти: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ОСОБА_3, 09 серпня 2005 року, відповідачі у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно.

21 серпня 2014 року ОСОБА_1 написав, засвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, заяву в якій відмовився від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 на користь: малолітнього сина ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3.( а. с. 69, т.1).

28 березня 2015 року державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л. В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5, а саме: на ім'я ОСОБА_2 на 1/2 частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: вулиця Соснова, 11, смт Ювілейне, зареєстроване в реєстрі за № 1-1138, та на 1/2 частини житлового будинку літ. «а», загальною площею 213,1 кв. м, житловою площею 101,7 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, розташованого на земельній ділянці площею 0,15 га, зареєстроване в реєстрі за № 1-1135; та на ім?я ОСОБА_3 на 1/2 частини земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1500 га, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: вулиця Соснова, 11, смт Ювілейне, зареєстроване в реєстрі за № 1-1146, та на 1/2 частини житлового будинку літ. «А», загальною площею 213,1 кв. м, житловою площею 101,7 кв. м, за адресою: вулиця Соснова, 11, смт Ювілейне, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, розташованого на земельній ділянці площею 0,15 га, зареєстроване в реєстрі за № 1-1143.

21 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки після смерті дружини ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Постановою державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори від 28 липня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на частку у спільній сумісній власності, оскільки не підтверджено факт спільної сумісної власності спадкового майна, а саме: житлового будинку і земельної ділянки.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 успадкували також і належну йому на праві спільної сумісної власності частку житлового будинку та земельної ділянки, що входили до спадкової маси після смерті його дружини, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Згідно з державним актом серії ЯЖ № 618731, виданим Ювілейною селищною радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області 03 липня 2009 року на підставі рішення від 23 жовтня 2007 року № 572-9/V земельна ділянка площею 0,1500 га в межах згідно з планом, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Ювілейної селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 31 серпня 2007 року № 20120829 житловий будинок літ. «А», загальною площею 213,1 кв. м, житловою площею 101, 7 кв. м, тераси літ «а», огорожі № 1-4, замощення літ. «I», за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5, частка 1/1 (а. с. 33).

06 вересня 2004 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Міжнародна будівельна компанія «Україна-Канада» та ОСОБА_5 було укладено договір підряду на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці АДРЕСА_1. Ціна предмету договору складає 610 776,50 грн, що еквівалентно 115 000,00 доларів США.

27 липня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 89 740,00 доларів США на споживчі цілі (а. с.18, т. 1).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності

(стаття 392 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Аналогічні роз'яснення викладені в пункті 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та визнання за позивачем права власності на ? частини житлового будинку, оскільки вказане майно було набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_5 під час шлюбу та належить останньому на праві спільної сумісної власності та ? частину земельної ділянки на якій розташований спірний житловий будинок, яку позивач набув у власність на підставі частини 1 статті 120 ЗК України. Доказів які б спростували вказані обставини суду не надано.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 за життя здійснювала будівництво спірного житлового будинку за рахунок коштів, які вона отримала у кредит, а також коштів отриманих нею від підприємницької діяльності, необґрунтовані, були предметом розгляду судами та мотивовано ними відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 КЗпП України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від04 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило