Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 638/16131/16-ц

провадження № 61-29166св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - Комунальне підприємство «Харківводоканал»,

суб'єкт оскарження - державний виконавець Дзержинського відділу державної виконавчої служби міста Харків головного територіального управління юстиції у Харківській області АтаманюкПетро Васильович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального підприємства «Харківводоканал» на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» (далі - КП «Харківводоканал») звернулося до суду зі скаргою, у якій просило скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 23 березня 2017 року, винесеного державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби м. Харків головного територіального управління юстиції у Харківській області, Атаманюком П. В.; зобов'язати державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби міста Харків головного територіального управління юстиції у Харківській області Атаманюка П. В. відкрити виконавче провадження з примусового виконання судового наказу від 01 листопада 2016 року у справі № 638/16131/16-ц, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова.

В обґрунтування скарги підприємство зазначало, що 29 березня 2017 року на його адресу надійшло повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття на виконання від 22 березня 2017 року, яке постановлене державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області АтаманюкомП. В., щодо судового наказу від 01 листопада 2016 року у справі № 638/16131/16-ц, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення заборгованості з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у розмірі 12 328,57 грн.

27 лютого 2017 року судовий наказ передано на примусове виконання до Дзержинського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що є відмітка канцелярії відділу в реєстрі передачі заяв про відкриття виконавчого провадження та виконавчих документів КП «Харківводоканал» до Дзержинського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 16 лютого 2017 року № 23.

Вказане вище повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття на виконання є необґрунтованим і винесено з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» від 17 лютого 2017 року № 1404-VIII. Тому КП «Харківводоканал» просить його скасувати та зобов'язати державного виконавця Атаманюка П. В. відкрити виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового наказу.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року скаргу КП «Харківводоканал» задоволено частково.

Скасовано повідомлення про повернення виконавчого документастягувачу без прийняття до виконання від 23 березня 2017 року, постановленого державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби містаХаркова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Атаманюком П. В. за виконавчим листом № 638/16131/16-ц, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що при прийнятті рішення державний виконавець керується пунктом 8 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), згідно з якою виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим. У частині другій статті 26 Закону зазначено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 % суми, що підлягає стягненню, який складає 246,57 грн авансового внеску, що стягувачем сплачено. Суд першої інстанції зазначив, що копії платіжних доручень досліджено.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 рокускасовано. Скаргу КП «Харківводоканал» залишено без задоволення.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, щоплатіжне доручення № 520 від 08 лютого 2017 року містить інформацію про сплату авансового внеску від КП «Харківводоканал» на суму 61,64 грн. Згідно суми боргу, яка вказана у судовому наказі № 638/16131/16-ц від 01 листопада 2016 року, авансовий внесок мав складати 246,57 грн, тобто 2% суми, що підлягає стягненню відповідно до пункту 1 частини другої статті 26 Закону.

У вересні 2017 року КП «Харківводоканал» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, у якій просить ухвалу апеляційного суду скасувати, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.

12 січня 2018 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою КП «Харківводоканал».

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

28 вересня 2018 року ухвалою Верховного Суду вказану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до частини другої статті 26 Закону до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску у розмірі 2% суми, що підлягає стягненню. Вказана норма закону не передбачає сплату авансового внеску у розмірі 2% від суми, що підлягає стягненню, за кількістю боржників, вказаних у виконавчому документі.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що стягувачем КП «Харківводоканал» надано чотири платіжні доручення по 61,64 грн, тобто стягувачем сплачено авансовий внесок у повному обсязі (61,64?4=246,56 грн).

З огляду на зазначене, положення статті 26 Закону не містять вимоги з оплати авансового внеску за кожним виконавчим документом, а передбачає визначення розміру авансового внеску, виходячи виключно із розміру суми, що підлягає стягненню.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що КП «Харківводоканал» надана заява про примусове виконання судового наказу № 638/16131/16-ц від 01 листопада 2016 року, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КП «Харківводоканал» заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у сумі 12 328,57 грн.

29 березня 2017 року КП «Харківводоканал» отримало повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв'язку з ненаданням на підтвердження сплати авансового внеску у розмірі 2% від суми стягнення за виконавчим документом.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та постановляючи ухвалу про залишення апеляційної скарги без задоволення, суд апеляційної інстанції керувався тим, що платіжне доручення № 520 від 08 лютого 2017 року містить інформацію про сплату авансового внеску від КП «Харківводоканал» у сумі 61,64 грн. Згідно суми боргу, зазначеної у судовому наказі № 638/16131/16-ц від 01 листопада 2016 року, авансовий внесок мав складати 246,57 грн, тобто 2% від суми, що підлягає стягненню, відповідно до частини другої статті 26 Закону.

Верховний Суд не погоджується з таким висновком апеляційного суду з таких підстав.

За змістом статті 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби визначений нормами статті 82 Закону.

Положення частини четвертої статті 82 Закону кореспондуються зі статтею 383 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленного відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції - України, та здійснюється на підставі відповідних, чітко визначених законом виконавчих документів (статті 2, 17 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Підстави для відкриття виконавчого провадження визначені законодавцем у статті 19 Закону. Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 Закону, в тому числі й за виконавчими листами, що видаються судами.

Згідно зі статтею 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно з пунктом 8 частини четвертої статті 4 Закону виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

Частиною другою статті 26 Закону визначено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню.

У вказаній справі сума, що підлягає стягненню згідно із судовим наказом № 638/16131/16-ц від 01 листопада 2016 року, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь КП «Харківводоканал» заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення складає 12 328,57 грн, тому авансовий внесок у розмірі 2% від вказаної суми складає 246,57 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що суму авансового внеску сплачена повністю.

Із матеріалів справи вбачається, що КП «Харківводоканал» згідно із платіжними дорученнями від 08 лютого 2017 року № 518 на суму 61, 64 грн, № 519 на суму 61, 64 грн, № 520 на суму 61, 64 грн, № 521 на суму 61, 64 грн стягувачем сплачено авансовий внесок у загальному розмірі 246,57 грн, що складає 2% суми, що підлягає стягненню згідно із судовим наказом № 638/16131/16-ц.

Суд першої інстанції дослідив та оцінив копії платіжних доручень.

Верховний Суд бере до уваги, що виконавче провадження судом апеляційної інстанції не досліджувалося.

Водночас апеляційний суд не спростував висновки суду першої інстанції про те, що КП «Харківводоканал» сплатило авансовий внесок у розмірі, визначеному законом.

Верховний Суд бере до уваги і ту обставину, що у запереченнях на скаргу та в апеляційній скарзі державний виконавець не навів аргументи, які б спростували твердження КП «Харківводоканал» та висновки суду першої інстанції про сплату авансового внеску у повному обсязі і подання державному виконавцю відповідних квитанцій (а. с. 35-38).

Суд апеляційної інстанції не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, вищевказаних обставин не врахував, у зв'язку з чим помилково скасував ухвалу суду першої інстанції, яка постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Харківводоканал» задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року скасувати, ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик