АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2751/18А Справа № 176/1045/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

за участю секретаря Кравцової Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання», третя особа ОСОБА_3 директор ДП «НТЦ КПРВ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

30 червня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Жовтоводського міського суду із вище зазначеним позовом, де просить постановити судове рішення, яким скасувати наказ директора ДП "НТЦ КПРВ" ОСОБА_3 №39-ОС від 31 травня 2017 року про її звільнення з посади інженера 2 категорії на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України. Поновити її на цій посаді та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3707,28 грн., яку згодом уточнила та просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 25896,00 грн. (а.с.2-8).

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Науково-технічний центр дезактивації та комплексного поводження з радіоактивними відходами, речовинами, джерелами іонізуючого випромінювання», третя особа ОСОБА_3 директор ДП «НТЦ КПРВ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено (а.с.132-134.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги (а.с.142-150).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно довідки №15 від 11.07.2017 року ОСОБА_2 працювала на ДП №НТЦ КПРВ» інженером 2 категорії в КБ по 31.05.2017 року (а.с.69).

28 квітня 2017 року ОСОБА_2 написала заяву на відпустку з 10 по 26 травня 2017 року, яку погодила з начальником конструкторського бюро ОСОБА_4 та віднесла директору ДП "НТЦ КПРВ" ОСОБА_3

Заява ОСОБА_2 про надання щорічної відпустки директором не підписувалась, погодження на отримання щорічної відпустки вона не отримувала, з відповідним наказом не ознайомлювалася, тобто самовільно використала без погодження з власником або уповноваженим ним органом щорічну відпустку та була відсутня на робочому місці без поважних причин в період часу з 10 травня 2017 року по 26 травня 2017 року.

10 травня 2017 року позивачка в телефонній розмові з її безпосереднім керівником ОСОБА_4 дізналася, що постало питання щодо з`ясування причин її відсутності в цей день на роботі, та повідомив їй про необхідність терміново прибути на робоче місце до кінця робочого дня. Але вона на роботу не вийшла до 29 травня 2017 року. Будь яких причин, що перешкоджали їй терміново повернутися до м. Жовті Води та вийти на роботу в період з 11 - 28 травня, не було. Вважала, що законно перебувала у відпустці.

Факт відсутності позивача на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня підтверджується актами про відсутність працівника на робочому місці від 10.05.2017 року, 11.05.2017 року, 12.05.2017 року, 13.05.2017 року, 15.05.2017 року, 16.05.2017 року, 17.05.2017 року, 18.05.2017 року, 19.05.2017 року, 22.05.2017 року, 23.05.2017 року, 24.05.2017 року, 25.05.2017 року, 26.05.2017 року та доповідною запискою начальника відділу від 10.05.2017 року (а.с.38-51).

Відповідно до відповіді Східної обєднаної організації профспілки Профспілковий комітет ППО ДП «НТЦ КПРВ» працівник підприємства ОСОБА_2 не є членом профспілки ДП «НТЦ КПРВ» /а.с.58/.

Згідно копії наказу від 31.05.2017 року № 39-ОС, ОСОБА_2, інженер другої категорії, була відсутня на роботі 10, 11, 12, 13, 15, 16, 17, 18, 19, 22, 23, 24, 25, 26 травня 2017 року без поважних причин та звільнена з роботи 31 травня 2017 року за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України, з виплатою компенсації за всі дні невикористаної відпустки тривалістю 39 календарних днів (а.с.33).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка самовільно, без погодження з відповідачем не виходила на роботу з 10.05.2017 року по 26.05.2017 року в звязку з самовільним використанням днів відпустки, тобто, допустила прогул без поважних причин, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу) (п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9).

На підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника за такою підставою власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, підтверджуючі відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Доцільно зазначити, що невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника (Роз`яснення Міністерства юстиції України від 01.02.2011 року «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу»).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 вересня 2017 року у справі №6-1412цс17.

Так, на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

У разі виникнення спору про звільнення, розглядаючи даний спір, суд оцінює причини поважності відсутності на роботі працівника.

В свою чергу обов'язок доводити поважність причин відсутності на роботі покладений на працівника.

Відповідно до вимог ст. 139 КЗпП України працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

З матеріалів справи вбачається, що позивач була відсутня на робочому місці протягом всього робочого в період з 10.05.2017 року по 26.05.2017 року, що підтверджується актами про відсутність працівника на робочому місці від 10.05.2017 року, 11.05.2017 року, 12.05.2017 року, 13.05.2017 року, 15.05.2017 року, 16.05.2017 року, 17.05.2017 року, 18.05.2017 року, 19.05.2017 року, 22.05.2017 року, 23.05.2017 року, 24.05.2017 року, 25.05.2017 року, 26.05.2017 року та доповідною запискою начальника відділу від 10.05.2017 року (а.с.38-51).

Відповідно до копії наказу від 31.05.2017 року № 39-ОС, ОСОБА_2, інженер другої категорії, була відсутня на роботі 10, 11, 12, 13, 15, 16, 17, 18, 19, 22, 23, 24, 25, 26 травня 2017 року без поважних причин та звільнена з роботи 31 травня 2017 року за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України, з виплатою компенсації за всі дні невикористаної відпустки тривалістю 39 календарних днів (а.с.33).

Позивачка пояснила, що 10 травня 2017 року в телефонній розмові з її безпосереднім керівником ОСОБА_4 дізналася, що постало питання щодо з`ясування причин її відсутності в цей день на роботі, який повідомив їй про необхідність терміново прибути на робоче місце до кінця робочого дня. Але вона на роботу не вийшла до 29 травня 2017 року. Будь яких причин, що перешкоджали їй терміново повернутися до м. Жовті Води та вийти на роботу в період з 11 - 28 травня, не було. Вважала, що законно перебувала у відпустці.

Враховуючи викладене та встановлені обставини по справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка самовільно, без погодження з відповідачем не вийшла на роботу в період з 10.05.2017 року по 26.05.2017 року в звязку з самовільним використанням днів відпустки, тобто, вчинила прогул без поважних причин, у звязку з чим була звільна з роботи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстави для поновлення позивачки на роботі.

Враховуючи, що інші вимоги позивачки є похідними, то суд 1 інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що не підлягали задоволенню і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аналізуючи встановлені судом 1 інстанції фактичні обставини по справі в контексті наведених вище норм законодавства, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1 інстанції про відсутності підстав для скасування рішення та задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що їй було погоджено період відпустки в усному порядку директором ДП «НТЦ КПРВ» ОСОБА_3 про що у неї мається аудіозапис, колегія суддів не бере до уваги, оскільки аудіо запис не може бути належним та допустимим доказом по справі, враховуючи відсутність відповідного наказу, про що вона була обізнана.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: