Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
провадження № 22-ц/778/2976/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Маловічко С.В.

суддів Гончар М.С.

Бєлки В.Ю.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 30 травня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 7 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 30 вересня 2017 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 21 424,39 грн., що складається з: 4 606,62 грн. - заборгованості за кредитом, 15 321,37 грн. - заборгованості за процентами, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, зокрема, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 996,40 грн. штрафу (процентна складова), яку ПАТ «КБ «ПриватБанк» разом з судовими витратами просив стягнути з відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2018 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність у зв»язку з невідповідністю

висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього

Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Даний спір підпадає під категорію малозначних справ за критеріями, визначеними у статті 374 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем без поважних причин було пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що 30 травня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позивач взяв на себе зобов'язання надати відповідачу кредит у розмірі 7 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Отже, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної карти.

У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на 30 вересня 2017 року за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 21 424 грн. 39 коп., що складається з: 4 606,62 грн. - заборгованості за кредитом, 15 321,37 грн. - заборгованості за процентами, а також штрафів відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, зокрема, 500 грн. штрафу (фіксована частина), 996,40 грн. штрафу (процентна складова).

Суд вважав, що вказані обставини доведені позивачем, зокрема, в частині визначе-

ного банком розміру заборгованості.

Разом із тим, відповідач звернулася до суду з заявою про застосування строку позовної давності. Та суд вважав, що строк дії кредитної картки визначений до 2007р., а з позовом банк звернувся до суду лише в листопаді 2017р., тому ним пропущено трирічний строк позовної давності, та з цих підстав відмовив в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі банк наголошує на тому, що такі висновки суду не відповідають матеріалам справи, оскільки ним було надано довідку, згідно з якою після закінчення стоку дії первісно виданої картки відповідачу картка перевидавалась на новий строк, який

закінчився у вересні 2016р., а тому строк позовної давності з дня настання дати повернення

кредиту банком не пропущено.

Дослідивши вказані доводи банку, колегія встановила наступне.

Згідно з п.п. 3.1.1 та 3.1.3 Правил користування платіжною картою, Умов та правил надання банківських послуг строк дії карти вказується на лицевій стороні карти (рік та місяць). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного на картці. По закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку, а також за умови наявності на картрахунку грошових коштів для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій.

З аналізу цих умов, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що автоматично пролонгується не термін дії кредитного ліміту, який відповідає строку дії картки, а лише дія договору та умов щодо надання банківських послуг, які регулюють відносини між банком та клієнтом щодо відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта, а також інших банківських послуг.

Так, у матеріалах справи не міститься копії первісно виданої кредитної картки позивачу, та в анкеті-заяві не зазначається про строк дії картки або дату повернення кредиту.

Суд самостійно визначив, що строк дії первісно виданої відповідачу кредитної картки визначений до 2007р., що не підтверджено жодним доказом у справі.

Банк у долученій у справу довідці та доданому до апеляційної скарги скріншоті надає наступну інформацію: в день підписання договору з банком відповідачу була видана картка № НОМЕР_1, що збігається із номером картки, зазначеним в заяві ОСОБА_3 ( а.с. 8), зі строком дії до 06/08 ( а.с. 112). В подальшому картка відповідачу була перевипущена та видана за № НОМЕР_2 зі строком дії до 08/16 ( а.с. 94, 112).

З наданої виписки по картрахунку відповідача вбачається наступний рух коштів ( а.с.89-92)6: по картці № НОМЕР_1 він відбувався до грудня 2010р., після цього рух по цій картці припинився; руху по картці № НОМЕР_2 не відбувалось, крім єдиного автоматичного списання банком з картки 51…76 на цю картку 17.03.2015р. простроченої заборгованості у розмірі 285,38 грн. ( а.с. 92).

З виписки вбачається, що самостійно відповідач після грудня 2010р. ніяких платежів на погашення кредиту не здійснювала, а лише відбувались періодичні списання банком з інших її картрахунків коштів на погашення кредиту.

Отже, з виписки про рух коштів по картрахунку відповідача апеляційний суд встановив, що строк дії картки № НОМЕР_1 не міг бути до 06/08, оскільки остан-

нє перерахування коштів з іншої картки на цю відбулось 01.12.2010р., надання відповідачу перевипущеної картки № НОМЕР_2 нічим не підтверджено, оскільки руху по ній не відбувалось. Крім того, банком не доведено, що картка за № НОМЕР_2 була саме кредитною, а не будь-якого іншого призначення, оскільки відповідач заперечувала надання їй другої кредитної картки, крім первісної, але вказувала, що мала зарплатні картки у Приватбанку у цей же період.

Тому колегія не бере до уваги довідку та скріншот, надані Приватбанком, як такі, що суперечать відомостям Виписки про рух коштів по картрахунку відповідача, оскільки саме вона вважається первинним бухгалтерським документом, і тому містить в собі достовірні дані.

За вказаних обставин, колегія вважає, що банком не доведено видачу відповідачеві перевиданої картки зі строком дії до 08/16, а тому строк позовної давності належить відраховувати з дня останнього фігурування у виписці про рух коштів дій за карткою № НОМЕР_1, а саме з 01.12.2010р., після чого за даною карткою ніякого руху більше не відбувалось.

Тому строк позовної давності належить відраховувати саме з січня 2011р. Та, враховуючи, що з позовом до суду банк звернувся лише 08.11.2017р., то ним безумовно строк позовної давності, який становить три роки, оскільки домовленості про його збільшення між сторонами не було, був пропущений.

Що стосується доводів про його переривання платежем від 17.03.2015р. на суму 285,38 грн., то колегія в цій частині погоджується з висновками суду.

Так, підстави переривання строку позовної давності встановлені статтею 264 ЦК України, згіно з якою перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново ( ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився.

Відповідно до п.1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою НБУ № 22 від 21.01.2004, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції), або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

У зв'язку з зазначеним автоматичне списання грошових коштів на погашення заборгованості банком не свідчить про визнання відповідачем заборгованості та про його намір погашати таку заборгованість, а тому не може бути підставою для переривання

строку позовної давності.

Відтак, незважаючи на те, що судом було невірно встановлено, що строк кредитної карти був до 2007р., що нічим не підтверджено у матеріалах справи, це не призвело до неправильного остаточного висновку про пропуск банком строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги колегією визнано необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені допустимими доказами, а тому у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382,384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 вересня 2018р.

Головуючий:

Судді: