Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 316/175/18 Головуючий у 1 інстанції: Капустинський М.В.
№ 22-ц/778/2629/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 13 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 07.07.2016 року між ним та відповідачем було укладено договір про надання правової допомоги №б/н. За договором відповідач отримав його послуги адвоката щодо правової допомоги у справі №316/773/16. При укладанні договору сторонами було узгоджено розмір гонорару 2000 грн. та 640 грн. судовий день відповідно до додатку №1 від 07.07.2016р.. Позивач виконав умови договору, а відповідач відмовився виконати свої зобовязання за договором.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд,стягнути з відповідача 4612 грн. 00 коп. основного боргу три відсотка річних 82,63 грн. та індекс інфляції 244,44 грн., суму моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. та витрати правову допомогу в сумі 4000 грн..

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 13 березня 2018 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4: суму боргу за договором про надання правової допомоги від 07.07.2016 року №б/н - в розмірі 4612 гривень 00 копійок, три відсотка річних та індекс інфляції в загальній сумі 327 гривень 07 копійок, суму моральної шкоди - в розмірі 20000 гривень 00 копійок, суму витрат на правничу допомогу - в розмірі 4000 гривень 00 копійок, а всього підлягає стягненню: 28939 гривень 07 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 704 80 копійок

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі зазначає, що він не узгоджував розмір послуг адвоката, додаткова угода, яка мала бути невідємною частиною договору не підписувалася, позивач не складав позовну заяву та не виконував в його інтересах будь-які процесуальні дії а тому позов як і стягнення з нього будь-яких грошових сум, є безпідставним.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає таким вимогам та підлягає скасуванню.

Так , судом першої інстанції було встановлено, що 07.07.2016 року між адвокатом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір про надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 1 даного договору Позивач зобовязувався надати правову допомогу Відповідачу в обсязі та на умовах, передбачених договором, зокрема: представляти інтереси Клієнта в суді; вивчати та складати необхідні процесуальні документи для звернення до суду; оскаржувати судові рішення до апеляційних та касаційних судових інстанцій. Відповідач, відповідно пункту 2.2 договору, в свою чергу, зобовязувався: сплатити гонорар Позивачу в розмірі та в строк згідно цього Договору; без зволікань прийняти все виконане, що стосується Договору, а при відмові у прийнятті послуг згідно Договору, протягом 2-х днів після повідомлення про виконання послуг, письмово мотивувати таку відмову.

Згідно із пунктом 4 Договору, розмір гонорару, який Відповідач сплачує Позивачу, визначається за домовленістю сторін, та впливає строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень Клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованого розміру гонорару, що складається згідно з додатком №1 (а.с.4).

Разом з тим, такий додаток у справі відсутній, а відтак не встановлено ані обсяг правової допомоги, який узгоджувався при укладенні договору, ані узгоджений сторонами розмір гонорару.

Натомість суд першої інстанції не звернув увагу на це, не встановив характер правовідносин між сторонами.

Враховуючи зміст наданого позивачем договору, між сторонами виникли відносини з договору доручення, за яким позивач прийняв на себе обовязки надавати юридичну допомогу відповідачеві та представляти його інтереси.

Суд першої інстанції з наданого відповідачем відзиву (як зазначено у судовому рішенні), зробив висновок про те, що він заперечує проти позову, проте запереченням відповідача не надав жодної оцінки та не перевірив їх обґрунтованість.

Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Статтею 1006 ЦК України визначено обовязки повіреного, зокрема повірений зобов'язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Разом з тим, до матеріалів справи не додано ані додатку до договору з узгодженням тих робіт, які потрібно було виконувати, ані звіту про виконання робіт. Так, у акт виконаних робіт включена консультація а також представництво інтересів в суді з зазначенням дат судового засідання, але жодного підтвердження цим обставинам в справі немає.

Так, в справі відсутні будь-які докази на підтвердження того, що позивач приймав участь у судових засіданнях, зазначених ним у акті виконаних робіт, а також не спростовані доводи відповідача про те, що у зазначених засіданнях позивач представляв не його інтереси, а інтереси інших осіб.

Частиною 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Згідно із положенням ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таких відомостей про узгодження гонорару при укладенні договору, надані позивачем докази не містять.

Судове рішення також не містить зазначень про те, якими доказами підтверджено виконання доручення та не містить доказів на підтвердження того, що укладений договір взагалі містить умови та розмір виплати гонорару.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

За ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тож сплачений відповідачем судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції підлягає стягненню з позивача.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 13 березня 2018 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором та моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 24.09.2017 р.

Головуючий:

Судді: