30.10.2018 227/2273/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Мацишин Л.С.,

за участю

секретаря судового засідання: Овчиннікової Ю.О.,

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: Донецька область м.Добропілля вул. Саратовська, 33/11.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона на підставі договору дарування від 17 липня 2008 року є власником квартири АДРЕСА_1. На час складання договору дарування відповідач був зареєстрований в даній квартирі, перебував з нею в цивільному шлюбі та вели спільно господарство. В 2015 році між ними почали виникати конфлікти на побутовому ґрунті, тому вона систематично виїжджала до своєї матері до с.Курахове Селидівського району. Після цього вони перестали вести спільне господарство, однак продовжували разом проживати. Кожного разу, коли вона поверталась додому, то не могла потрапити до квартири так як відповідач змінював замки на вхідних дверях, і вона вимушена була викликати поліцію. Також їй відомо, що протягом 2017 року ОСОБА_2 почав мешкати з іншою жінкою в її квартирі та вести з нею спільне господарство. Зараз має намір продати квартиру, а тому звернулась в суд з позовом.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала з мотивів викладених в позовній заяві та просила його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позов заперечив та пояснив, що він постійно проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, іншого житла не має. А цю квартиру він отримав від шахти, проте в 2008 році подарував її позивачці.

Представник відповідача позов заперечила та просила відмовити в задоволенні позову.

Згідно ч. ч. 1, 8 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши докази, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних обставин.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Згідно договору купівлі-продажі від 17 липня 2008 року ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_2. (а.с.7)

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3. (а.с.9)

Як вбачається зі штампу в паспорті громадянина України ОСОБА_1 її місце проживання зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с.12-13)

Місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується довідкою відділу реєстрації Добропілсьької міської ради від 14 червня 2018 року та відміткою у паспорті громадянина України ОСОБА_2 в розділі «місце проживання». (а.с.14-15, 19)

Як вбачається з акта огляду житлово-побутових умов місця проживання ОСОБА_2 від 16 серпня 2018 року, складеного комісією в складі голови ОСББ та сусідів, про те що ОСОБА_2 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4 з 1996 року по сьогоднішній день. В квартирі знаходяться речі ОСОБА_2 та його співмешканки ОСОБА_1, яка в квартирі проживає не постійно. (а.с.32)

Матеріалами справи підтверджено, що сторони неодноразово звертались в поліцію з заявами про прийняття заходів до одне одного у звязку з усуненнями перешкод в користуванні квартирою, за результатами розгляду яких були прийняті висновки про зупинення збору матеріалів, оскільки в їхніх діях відсутній склад будь-якого адміністративного чи кримінального правопорушення. (а.с.34-44)

Свідок ОСОБА_4 суду показав, що він працює дільничним і сторони неодноразово звертались до поліції з заявами про вжиття заходів до один одного. При відвідування спірної квартири кілька разів був вдома відповідач ОСОБА_2 По цих фактах відомості в ЄДРДР не вносились, у звязку з відсутністю у діях осіб складу кримінального правопорушення.

Тобто між сторонами виникли конфліктні стосунки.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. (ч.1, 4 ст. 722 ЦК України).

Таким чином, судом встановлено, що позивач є одноосібним власником спірної квартири АДРЕСА_4.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Разом з тим, нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України закріплено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В судовому засіданні сторонами визнано ту обставину, що вони проживали однією сімєю та вели спільне господарство з 2007 року по 2015 рік, а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Тобто відповідач є колишнім членом сімї власника житла та є колишнім власником квартири.

Звертаючись в суд з даним позовом, позивач посилається на вимоги ст. 405 ЦК України а саме, що відповідач понад один рік не проживає в спірній квартирі.

Стаття 405 ЦК України передбачає наявність одночасно трьох умов для втрати членом сім'ї власника права користування жилим приміщенням, а саме непроживання члена сім'ї власника в жилому приміщенні понад рік, відсутність поважності причин такого непроживання та відсутність домовленості між власником та членом його сім'ї щодо строків відсутності члена сім'ї власника.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показала, що є сусідкою відповідача, знає його як добропорядного чоловіка, який постійно проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5 більше десяти років.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що він є головою ОСББ «Карат», а саме буд. 33 по вул.Саратовська в м.Добропіллі та підтвердив, що відповідач постійно з 1997 року і по сьогоднішній день проживає в квартирі №11 вказаного будинку.

Як пояснила позивач в судовому засіданні, що будь якої домовленості щодо плати за користування житлом між нею та відповідачем не узгоджувалось.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, суд вважає, що позивач не надав, а судом не здобуто належних та допустимих доказів не проживання відповідача за зареєстрованою адресою понад рік.

Разом з тим матеріалами справи та показаннями свідків підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 постійно проживав у спірній квартирі з часу її отримання.

Тобто судом встановлено, що відповідач не втратив інтерес до даного житла, при цьому іншого житла у власності він не має, а тому, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем факту непроживання відповідача у квартирі без поважних причин понад один рік, а відтак задоволення позову буде порушувати право відповідача на користування квартирою, що є неприпустимим.

Керуючись ст.ст. 223, 263, 265, 279, 353-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) до ОСОБА_2 (РНОКПП:НОМЕР_2, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6) про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Добропільський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя Л.С. Мацишин

30.10.2018