Апеляційний суд міста Києва
апеляційного провадження: 22-и/796/7653/18 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Панченко М.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Орленко Т.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, старший державний виконавець Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Євдокімова ВалентинаОлександрівна про визнання удаваним договору дарування від 22 червня 2007 року, визнання недійсним договору дарування від 23 січня 2015 року.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

10 жовтня 2017 року позивач ОСОБА_8 звернувся у суд з позовом до відповідачів ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та просив визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 22 червня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №2516, визнавши, що між сторонами був укладений договір купівлі - продажу квартири;

визнати недійсним Договір дарування 1/2 частини квартири, укладений 23 січня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю., зареєстрований у реєстрі за №52.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з листопада 2006 року по грудень 2011 року він проживав однією сім'єю (перебував в цивільному шлюбі) з відповідачкою ОСОБА_6, з якою мешкали в АДРЕСА_1, яка належала на праві власності чоловікові відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_5

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2007 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був розірваний.

Після розірвання шлюбу він запропонував ОСОБА_6 придбати дану квартиру за договором купівлі-продажу та отримавши її згоду, передав останній 200 000 грн. Однією із умов такого договору ОСОБА_5 було включення їх доньки ОСОБА_4 до договору, на що він погодився. Зі слів ОСОБА_6 йому стало відомо, що кошти вона передала ОСОБА_5, а договір купівлі-продажу оформили договором дарування для зменшення податків. В подальшому він зрозумів, що оформлення таким способом договору мало місце на меті усунення його від володіння, користування та розпорядження квартирою. Але через переконливість ОСОБА_6 щодо спільної власності на квартиру, такі дії ним не оскаржувались.

Крім того, в 2010 році ними за договором купівлі - продажу була придбана АДРЕСА_2 Після придбання квартири ними була досягнута домовленість, що у разі припинення між ними фактичних шлюбних відносин за ним залишається АДРЕСА_1, а за відповідачкою ОСОБА_6- АДРЕСА_2

В грудні 2011 року фактичні шлюбні відносини між ними були припинені і він залишився проживати у АДРЕСА_1, а ОСОБА_6 проживала в АДРЕСА_2

Отримавши у 2016 році копію позовної заяви відповідачки ОСОБА_4 про його виселення, йому стало відомо, що 23 січня 2015 року відповідачка ОСОБА_6 подарувала належну їй ? частину квартири своїй доньці - відповідачці ОСОБА_4 Оскільки були порушені його права, він звернувся до суду з позовом, який просив задовольнити.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання удаваним договору дарування та недійсним договору дарування відмовлено.

Ухвалою від 24 червня 2018 року Солом'янського районного суду м. Києва виправлено описку, допущену у вступній та резолютивній частині рішення суду від 21 червня 2018 року із зазначенням у вступній та резолютивній частині рішення суду предмет спору наступним чином: «про визнання удаваним договору дарування та недійсним договору дарування».

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість. Підставою відмови у позові суд першої інстанції зазначив недоведеність ним обставин проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю та передачі їй коштів на придбання квартири АДРЕСА_1. Проте, з такими висновками суду він не може погодитись, оскільки вони спростовуються показами свідків, спільними фотокартками та перерахунком коштів на її рахунок. На його думку, доводи відповідача ОСОБА_6 з приводу того, що він свої кошти потратив на придбання будинку не відповідають дійсності, так як він мав на рахунках у різних банках коштів достатньо для придбання квартири та будинку і цей факт підтверджується також показами свідків. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_8 відповідач ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 зазначав, що рішення суду є законним і обгрунтованим, висновки суду відповідають матеріалам справи, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а тому просив апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без зміни. При цьому зазначав, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_5, який не був знайомий з ОСОБА_8 і наміру продавати свою квартиру не мав, коштів за продаж квартири не отримував. Спірна квартира була ним подарована безоплатно дочці ОСОБА_4 та колишній дружині ОСОБА_11

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах - п. З Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII.

Відповідно до п.8 ч.І Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-УИІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судове засідання позивач ОСОБА_8, відповідачі ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_5, ОСОБА_5, ОСОБА_6, 3-я особа: старший державний виконавець Солом'янського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Євдокімова Валентина Олександрівна не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін, 3-ї особи в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялися, причину неявки суду не повідомили, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, позивач ОСОБА_8, відповідач ОСОБА_6 направили для участі у справі своїх представників.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що укладеними між відповідачами договорами дарування квартири АДРЕСА_1 права та інтереси позивача ОСОБА_8 не були порушені і правові підстави до задоволення позову відсутні.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вищезазначеним нормам права дивлячись на таке.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Відповідно до ч.І ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

22 червня 2007 року був укладений Договір дарування АДРЕСА_1 за яким відповідач ОСОБА_5, як власник квартири, подарував її у рівних частках відповідачці ОСОБА_6 та своїй малолітній доньці ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. та зареєстрований у реєстрі за №2516.

На підставі Договору дарування від 23 січня 2015 року відповідачка ОСОБА_6

Н.О. подарувала належну їй ? частину квартири своїй доньці - відповідачці ОСОБА_4

Представник 3-ї особи - Служби в справах дітей Солом'янської районної в м.Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти позову заперечувала. Зазначила, що Органом опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації давався дозвіл на вчинення даних правочинів, вони при їх укладенні відповідали вимогам закону і підстави для визнання їх недійсними відсутні. З цих підстав просила відмовити у задоволенні позову.

Звертаючись до суду з позовом позивач ОСОБА_8 просив визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 22 червня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і ОСОБА_4, визнавши, що між сторонами був укладений договір купівлі - продажу квартири та визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, укладений 23 січня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які були нотаріально посвідчені і що цими договорами порушуються його права, оскільки у свій час він перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_6 та передавав їй кошти на придбання зазначеної квартири.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частини перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до попереднього стану.

Таким чином, правильними є висновок суду першої інстанцій про те, що позивачем не наведено будь-яких підстав у розумінні статті 215 ЦК України, які б свідчили про недійсність укладеного договору дарування від 23 січня 2015 року, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Натомість, сторони спірного правочину під час його укладення досягли згоди щодо усіх істотних його умов.

Також позивач ОСОБА_8 просив визнати спірний правочин від 22 чрвня 2007 року удаваним на підставі статті 235 ЦК України.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржуване у справі судове рішення, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, що між відповідачами виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування квартири, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними між ними договорами дарування.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що позовні вимоги підтверджуються показами свідків, спільними фотокартками та перерахунком коштів у розмірі 200 000 грн. на рахунок ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, спростовуються письмовими доказами і не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду його представник також не навів таких обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: