Ухвала

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 643/18466/15-ц

провадження № 61-19014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального кругу ЮдінаОлена Сергіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бездітка В. М., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5., ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального кругу Юдіна О. С., про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначив, що 07 грудня 2012 року між ним та відповідачем укладений договір безвідсоткової позики, відповідно до умов якого останній отримав від нього грошові кошти в сумі 369 000,00 грн, що в еквіваленті становить 45 000,00 доларів США, строком повернення до 06 червня 2013 року. На час звернення до суду із зазначеним позовом відповідач суму коштів не повернув.

З урахуванням викладеного, позивач просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики в розмірі 1 030 679,33 грн, 3 % річних у розмірі 76 916,68 грн та індекс інфляції в розмірі 675 095,19 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 517 359,70 грн, що еквівалентно згідно з курсом Національного банку України станом на 02 грудня 2016 року 19 435,00 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних від простроченої суми боргу в розмірі 76 916,68 грн та індекс інфляції - 675095,19 грн, а всього 752 011,87 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням реалізації предмета іпотеки та курсу валют, не повернута відповідачем сума позики становить 517 359,70 грн, а прострочення виконання грошового зобов'язання, в свою чергу, тягне за собою застосування положень статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року реалізовано предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 за 632 000,00 грн, і таким чином задоволено вимоги ОСОБА_4 як іпотекодержателя і кредитора за договором позики від 07 грудня 2012 року, а тому інші вимоги позивача є безпідставними.

У травні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у стягненні залишку заборгованості з урахуванням курсу гривні на день винесення рішення, зазначивши, що сума від продажу предмета іпотеки - 632 000,00 грн перевищує суму коштів отриманих у борг - 369 000,00 грн, оскільки у договорі сторони визначили еквівалент суми позики, а тому позика підлягала поверненню в гривні але за курсом Національного банку України на проведення повного розрахунку (ухвалення рішення). Крім того, не зазначив мотивів відмови у стягненні трьох відсотків річних та індексу інфляції, передбачених статтею 625 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень.

У червні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_10 подав заперечення на касаційну скаргу та просив залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду зазначену цивільну справу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Такий висновок Верховного Суду ґрунтується на наступному.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК Українисуд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Судом установлено, що 07 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений безвідсотковий договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу 369 000,00 грн., що за домовленістю сторін на дату підписання договору еквівалентно 45 000,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути ці кошти у строк до 06 червня 2013 рок. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Юдіною О. С., реєстровий номер 2830.

На забезпечення виконання зобов'язання за договором позики, 07 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, на підставі якого відповідач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 5.3 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання ОСОБА_4 зобов'язань за основним договором та/або іпотекодавцями за цим договором, сторони домовилися про те, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно може бути здійснене будь-яким шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року ОСОБА_3, як іпотекодержатель, на підставі пункту 5.4.2 договору іпотеки продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_12, яка була предметом іпотеки, за 632 000,00 грн, що за курсом Національного банку України на день продажу складало еквівалент 25 565,00 доларів США.

Неповернута заборгованість після продажу предмета іпотеки складала еквівалент 45 000 - 23 565 = 19 435 доларів США, яку позивач і просив стягнути, звернувшись до суду з цим позовом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 559 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

За встановленими у цій справі обставинами, після звернення стягнення на предмет іпотеки за рахунок отриманих коштів від продажу предмета іпотеки заборгованість перед позикодавцем погашена лише частково, а отже, зобов'язання відповідача за договором позики не виконано належним чином, а тому не припинилось.

Разом з тим відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається іпотечне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосовувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

У цій справі судами встановлено, що позивач скористався свої правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку та на підставі іпотечного застереження, яке містилось в іпотечному договорі, здійснив від свого імені продаж предмета іпотеки - квартири відповідача.

Проте як зазначено вище, це не призвело до повного задоволення вимог позивача як іпотекодержателя.

Існує різна судова практика щодо застосування частини четвертої статті 36 Закону (у деяких справах називають частиною 6 статті 36 Закону), яка зазначає про недійсність наступних вимог іпотекодержателя після завершення позасудового врегулювання.

В одних справах суди дотримуються позиції, що після звернення стягнення на предмет іпотеки кредитні зобов'язання між сторонами є припиненими, а в інших - що у випадку недостатньої вартості предмета іпотеки для задоволення всіх вимог іпотекодержателя після позасудового врегулювання кредитор має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника.

Вищий господарський суду України у постанові від 05 жовтня 2015 року (справа № 903/313/15) зазначив, що якщо суми від продажу предмета іпотеки та суми від реалізації іншого майна, яке буде передано в іпотеку/заставу в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, недостатньо для повного задоволення вимог іпотекодержателя, він має право вимагати отримання суми, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна позичальника.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 18 листопада 2015 року (справа № 6-21742кс15) зазначив, що у випадку нестачі вартості предмета іпотеки для задоволення всіх вимог іпотекодержателя після позасудового врегулювання за одним із договорів іпотеки, кредитор має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника, в тому числі й із такого, яке є предметом іншого договору іпотеки.

Іншого висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 08 липня 2015 року (справа № 6-7917св15), а саме, що у зв'язку із позасудовим врегулюванням спору зобов'язання за кредитним договором є такими, що припинилися відповідно до частини шостої статті 36 Закону України «Про іпотеку».

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 08 липня 2015 року (справа № 646/7699/13-ц) також зазначено, що

зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за кредитним договором припиняють свою дію з набуттям позивачем права власності на іпотечне нерухоме майно, у зв'язку із задоволенням ним вимог за кредитним договором, забезпечених іпотечним договором.

Таку ж позицію висловив Вищий господарський суд України у постанові від 02 жовтня 2017 року (справа № 908/2517/16) та зазначив, ТОВ «ФК «Поліс» реалізував своє право на задоволення вимог до боржника шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, а тому відповідно до приписів частини шостої статті 36 Закону України «Про іпотеку» вимоги кредитора щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Верховний Суд України не висловлював правову позицію щодо застосування частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку».

Верховний Суд також має різну практику. У постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа № 761/17280/16-ц, провадження № 61-11249св18) колегією суддів Другої Судової палати Касаційного цивільного суду висловлена правова позиція, а саме: положення частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» не поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами, оскільки зобов'язання за договором позики не припинилося в силу його невиконання, а вартості набутого позикодавцем у власність предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу у повному обсязі, тому кредитор має право на стягнення суми, що не вистачило для погашення всієї суми заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року (справа № 756/31271/15-ц, провадження № 61-4156св18) колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного зазначила, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання відповідно до частини четвертної статті 36 Закону України «Про іпотеку» є недійсними, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача частини боргу, що не була погашена за рахунок предмета іпотеки, є недійсними.

Верховний Суд 05 березня 2018 року (справа № 927/84/16) у постанові колегії суддів Касаційного господарського суду на підставі частини шостої статті 36 Закону України «Про іпотеку» підтримав висновок суду першої інстанції про відхилення вимог кредитора, після набуття останнім права власності на предмет іпотеки.

Отже, положення частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними -допускає неоднозначне тлумачення.

Наведена судова практика свідчить про те, що в одних випадках суди розуміють буквально наведене положення закону та відмовляють у задоволенні будь-яких вимог кредитора, висунутих після звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, незалежно від того, чи задоволенні вимоги кредитора (іпотекодержателя) за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, чи ні. В інших випадках, суди застосовують наведені положення частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в системному тлумаченні з положеннями статей 591, 598, 599 ЦК України та встановивши, що за рахунок предмета іпотеки не в повному обсязі задоволені вимоги кредитора, відповідно зобов'язання не припинилось, задовольняють їх у судовому порядку.

У цій ситуації визначальним є питання про те, чи є наслідком завершення позасудового врегулювання та, відповідно, недійсністю наступних вимог іпотекодержателя, припинення основного зобов'язання.

У зв'язку з цим, на думку Верховного Суду належить враховувати, що іпотека за своєю суттю є забезпечувальним зобов'язанням, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, а тому реалізація іпотеки чи її припинення не може мати наслідком припинення основного зобов'язання.

Європейський суд з прав людини зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їхнє тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів із урахування змін у повсякденній практиці.

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Вищевикладене свідчить про те, що існує виключна правова проблема, а тому справу необхідно передати на розгляд Великої Палати з метою формування єдиної правозастосовної практики, розвитку права та забезпечення принципу правової визначеності.

З огляду на викладене, Перша судова палата Касаційного цивільного суду вважає, що вирішення цих правових питань, із урахуванням наведених вище правових позицій у подібних правовідносинах, містить виключну правову проблему, а тому для забезпечення сталого розвитку права, забезпечення принципу правової визначеності та формування єдиної правозастосовної практики, наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України.

Керуючись частиною п'ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального кругу Юдіна Олена Сергіївна, про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 21 квітня 2017 року передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик