Ухвала

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 556/109/15-ц

провадження № 61-14332св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадщину.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько ОСОБА_2 - ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями на вулиці АДРЕСА_1 у селі Мульчиці Володимирецького району Рівненської області, який був побудований померлим.

Позивач вказувала, що проживала з батьками у вищевказаному будинку з грудня 1979 року по 12 червня 1996 року, тому належним чином прийняла спадщину відповідно до статті 549 ЦК України (1963 року), оскільки після смерті батька вступила у фактичне володіння спадковим майном.

Посилаючись на те, що у нотаріальному оформленні спадщини ОСОБА_2 було відмовлено, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок, позивач просила суд визнати право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями на вулиці АДРЕСА_1 у селі Мульчиці Володимирецького району Рівненської області.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого 2015 року (у складі судді Котик Л. О.) позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок та інші господарські будівлі, що розташовані за адресою: вулиця АДРЕСА_1, село Мульчиці, Володимирецький район, Рівненська область, після смерті батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний житловий будинок до часу відкриття спадщини належав померлому ОСОБА_6 на праві власності, тому входить до складу спадщини, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Отже, позивач правомірно набула право власності на вказаний будинок відповідно до статті 249 ЦК України (1963 року).

У вересні 2017 року не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які не брали участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про їх права, оскаржили його в апеляційному порядку на підставі статті 292 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою).

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 03 лютого 2015 року закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що права та інтереси ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не порушені, тому відповідно до статті 362 ЦПК України апеляційне провадження підлягає закриттю.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм процесуального права, просили скасувати ухвалу апеляційного суду і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що з березня 1996 року з дозволу ОСОБА_7 (матері позивача), як голови домогосподарства, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вселились у спірний будинок, зареєстровані та проживають у ньому більше 20 років, здійснили невід'ємні поліпшення, несли усі права та обов'язки власників цього майна. Тому їх права та інтереси порушені, у зв'язку з чим ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню як така, що не ґрунтується на нормах процесуального закону.

У червні 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_8 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що предметом розгляду даної справи було вирішення питання про право власності на спірний будинок за позивачем у порядку спадкування після смерті батька. Оскільки особи, які подали касаційну скаргу не надали будь-яких доказів при поданні апеляційної скарги, які підтверджували б їхні права на спірний будинок, а є лише наймачами спірного будинку, тому їхні права не були порушені рішенням суду. Отже, ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для її скасування відсутні.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об'єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об'єднаної палати) іншого касаційного суду.

У даній справі вирішенню підлягає питання про наявність права на апеляційне оскарження рішенням суду першої інстанції у ОСОБА_4, ОСОБА_5, які вважають, що цим рішенням вирішено питання про їх права.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 03 лютого 2016 року № 6-885цс15, за змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Аналогічний висновок Верховний Суд України висловив також у постановах від 17 лютого 2017 року № 6-76цс16, від 06 вересня 2017 року № 686/15607/15-ц.

Разом з тим, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду (постанова від 11 липня 2018 року № 911/2635/17), переглядаючи постанову Київського апеляційного господарського суду дійшов висновку, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

При цьому Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду керувався частиною першою статті 254 ГПК України, згідно з якою, учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5, однак вирішив закрити провадження, оскільки дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не довели, що оскарженим рішенням суду першої інстанції порушуються їх права, а також не зазначили, про які саме права, інтереси та обов'язки скаржників вирішено питання в рішенні місцевого суду.

Разом з тим, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що вселилися у спірний будинок у березні 1996 року з дозволу ОСОБА_7, матері позивача ОСОБА_2, при цьому, позивач на момент їх вселення була неповнолітньою. Крім того, скаржники вказували, що спірне домоволодіння рахувалось за померлим ОСОБА_6, однак право власності на це майно за ним не зареєстровано, останній був головою домогосподарства до 22 лютого 1985 року. Також на обґрунтування своїх доводів скаржники надали довідку від 19 грудня 2016 року, видану виконавчим комітетом Мульчицької сільської ради Володимирецького району Рівненської області, з якої вбачається, що з березня 1996 року ОСОБА_4 зареєстрований головою спірного домоволодіння, останній вважає себе власником спірного майна з 1996 року. З 1996 року по теперішній час вони проживають у спірному будинку, здійснили його поліпшення, вважаючи це своєю власністю. Вказували про те, що суд першої інстанції не залучив їх до участі у справі, хоча ОСОБА_2 було відомо про їх проживання і реєстрацію у спірному будинку протягом тривалого часу.

В матеріалах справи також наявна копія рішення апеляційного суду Рівненської області від 05 вересня 2017 року у справі № 556/624/17 за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю. Вказане судове рішення додано до заперечень на апеляційну скаргу ОСОБА_2, що свідчить про існування між сторонами спору щодо жилого будинку.

У справі, яка переглядається, за ОСОБА_2 визнано право власності на будинок, який перебував у користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 більше двадцяти років, в якому вони здійснили за власні кошти невід'ємні поліпшення.

У рішенні суду першої інстанції у справі, яка переглядається, зокрема в його мотивувальній частині відсутній висновок суду про права та обов'язки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у резолютивній частині рішення суд також не вказав прямо про їх права та обов'язки.

Разом з тим, колегія суддів переконана, що ухвалене судове рішенняу справі про визнання права власності в порядку спадкування на спірний будинок за іншою особою хоч і не містить висновку або прямої вказівки на права та інтереси ОСОБА_4 та ОСОБА_5, проте безпосередньо стосується їх прав та інтересів.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне відступити частково від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду (постанова від 11 липня 2018 року № 911/2635/17) на тій підставі, що сам факт відсутності судження у мотивувальній частині рішення про права скаржників або прямої вказівки у резолютивній частині про їх права, не може бути беззаперечною обставиною того, що судове рішення не стосується їх прав.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

На підставі вказаного колегія суддів вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для розгляду справи та відступлення частково від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні іншого касаційного суду.

Керуючись частиною третьою статті 403, частиною четвертою

статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 26 грудня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик