Провадження №2/748/895/18
Єдиний унікальний № 748/2111/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 рокум. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючої - судді: Майбороди С.М.,
при секретарі: Оніщенко Ю.В.,
з участю представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:
03 серпня 2018 року, представник позивача за довіреністю Богданова І.Д. звернулась до суду з позовом в інтересах ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача в/ч НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2017 року по 27.06.2018 року в сумі 83218,98 грн без утримання із зазначеної суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору. Свої вимоги мотивувала тим, що позивач наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 165 від 20.12.2017 року виключений із списків в/ч НОМЕР_1 . При звільненні військова частина не провела з ОСОБА_2 повний розрахунок по заробітній платі, а саме несвоєчасно була виплачена грошова компенсація вартості за неотримане речове майно у сумі 51757,16 грн, яка повинна бути виплачена при звільненні. 27.06.2018 року на картковий рахунок ОСОБА_2 відкритий на його ім`я в ПАТ КБ «Приватбанк» було перераховано 50 980,80 грн, грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Відповідач, будучи повідомлений належним чином про день та час проведення судового розгляду, не забезпечив явку свого представника в судове засідання, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надали.
22.08.2018 року військовою частиною НОМЕР_1 було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позов не визнали, оскільки у даному випадку пріорітетним є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб. Спеціальним законом при несвоєчасній виплаті компенсації за речове майно виплата середнього заробітку не передбачена.
28.08.2018 року представником позивача надано відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої вказували, що не поширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується порядку та умов визначення норм оплати праці та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, зокрема ст.ст. 116, 117 КЗпП, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України. Посилання відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України є необгрунтованими.
Заслухавши представника позивача, дослідивши обставини справи, додані документи, надані відзив на позов, відповідь на відзив, судом встановлено наступне.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 165 від 20.12.2017 року підполковника ОСОБА_2 відповідно до частини шостої статті 26 з урахуванням підпункту «і» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 12 грудня 2017 року № 483, виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення (а.с.9).
У відповідності до виписки по надходженню по картці/рахунку НОМЕР_2 , належному ОСОБА_2 , 27.06.2018 року на його картковий рахунок надійшла заробітна плата в/ч НОМЕР_1 в сумі 50980,80 грн (а.с. 11-13).
Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Спеціальним законодавством не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному в/ч НОМЕР_1 ) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.
Крім того, у постанові від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15 Верховний Суд України підкреслив, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців, в тому числі працівників правоохоронних органів, членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Нормативно - правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями закріпленими в Конституції та законах України з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими законами.
Положеннями ст.2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
За таких підстав, оскільки законодавчими актами не врегульовано питання правових наслідків виплати грошової компенсації не у визначені строки, то застосуванню підлягають норми трудового законодавства.
Згідно ст.9-1 Закону України Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються Міністерством оборони України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно п.3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого 10 грудня 2008 року Указом Президента України №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Таким чином, ОСОБА_2 мав право на виплату грошової компенсації в день його звільнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Грошова компенсація вартості за неотримане речове майно є сумою, яку військова частина має виплатити на день виключення зі списків з особового складу, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 . Грошова компенсація була виплачена ОСОБА_2 лише 27 червня 2018 року.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.
Суд приходить до висновку, що відповідачем порушено приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.95р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Згідно з довідкою про заробітну плату, нарахованої позивачу, від 13.02.2018 № 731, грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню (жовтень - листопад 2017 року), складало 30037,44 грн ( 17839,63+12197,81), отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 492,42 грн (30037,44/ 61 (кількість днів)).
Таким чином, сума середньомісячного заробітку, яку належить виплатити позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку складає 93067 грн 38 коп. (492,42 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х на 189 (кількість днів затримки).
Однак, як слідує з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог.
Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 83 218 грн 98 коп., яка підлягає задоволенню в повному обсязі.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню позивачем при зверненні до суду не сплачувався судовий збір, то у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати по справі слід стягнути з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, ст. 116, 117 КЗпП України,-
В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 , код ЕДРПОУ НОМЕР_3 , юридична адреса: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ід.н. НОМЕР_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2017 року по 27.06.2018 року в сумі 83 218 (вісімдесят три тисячі двісті вісімнадцять) грн 98 коп ( сума вказана без утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору).

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 , у дохід держави 832 грн 18 коп. судового збору (отримувач ГУК у м. Києві /м. Київ/ 22030106, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача 899998, код бюджетної класифікації 22030106, розрахунковий рахунок 6001).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Чернігівської області через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 24 вересня 2018 року.

Суддя С. М. Майборода