Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 619/3764/17-ц

провадження № 61-40279св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2018 року в складі судді: Калмикової Л. К.та постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Кружиліної О. А., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що з 2014 року він проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_6 Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_8., ІНФОРМАЦІЯ_2. Також з ними проживала дочка ОСОБА_6 від першого шлюбу ОСОБА_7, 2009 року народження, до якої він ставився як до рідної.

02 серпня 2014 року його призвано до лав Збройних Сил України та з 18 жовтня 2014 року по 15 липня 2015 року він знаходився в Луганській області.

У цей час у нього з ОСОБА_6 погіршилися стосунки. Дружина перестала належно піклуватися за дітьми, неналежним чином виховує дітей, почала дозволяти не відвідувати школу ОСОБА_7.

У кінці квітня 2017 року ОСОБА_6 поїхала до м. Києва з їхньої спільною дочкою ОСОБА_8, дочкою від першого шлюбу ОСОБА_7 та своєю матір'ю. Постійного місця проживання у м. Києві у них немає. Вони знаходяться без мети та без достатніх для проживання коштів. Йому невідомо як живе його дочка ОСОБА_8, в яких умовах перебуває, оскільки ОСОБА_6 ніде не працювала та не працює.

ОСОБА_6 звернулася до органів опіки та піклування з інформацією про незаконне утримання ним сина ОСОБА_5. 30 квітня 2017 року він на прохання відповідача привіз дочку ОСОБА_8 на Південний вокзал м. Харкова, яку ОСОБА_6 відвезла до м. Києва та з цього часу він не бачив своїх дочок. Він не знає їх місце знаходження і відповідач уникає спілкування з ним та сином ОСОБА_5.

Відповідач залишила більше ніж на місяць свого сина ОСОБА_5, не провідує його і ніяк не допомагає у його вихованні, а ОСОБА_5 потребує догляду особливо від матері.

У травні 2017 року він звернувся до суду з метою отримати батьківство над його дітьми, оскільки він не встиг раніше записати своїх дітей на своє прізвище, а дружина відмовила йому у цьому без пояснення своєї мотивації.

ОСОБА_6 з незрозумілих йому обставин перестала брати участь у вихованні, навчанні і розвитку ОСОБА_5, не забезпечує його всім необхідним для нормального та повноцінного життя. Станом на листопад 2017 року, тобто вже більше ніж півроку, вона не відвідувала сина, що свідчить про самоусунення відповідача від виконання своїх батьківських прав.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2017 року тимчасово визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем його проживання, а саме: АДРЕСА_1.

З травня 2017 року син ОСОБА_5 повністю перебуває на його утриманні, він самостійно забезпечує його всім необхідним.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_6 на його користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позбавити ОСОБА_6 батьківських прав на неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнути з ОСОБА_6 на його користь судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2018 року в позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, а саме: батьківство ОСОБА_4 стосовно дитини ОСОБА_5 не визнано, зміни до актового запису про народження дитини не внесені, місце проживання дитини визначено тимчасово на час розгляду справи у Дзержинському районному суді м. Харкова.

Суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про стягнення аліментів не обґрунтована, позивачем не надано докази про утримання дитини, розмір витрат на малолітнього сина.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, залишено без задоволення. Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2018 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано достатніх доказів на обґрунтування позову.

Апеляційний суд виходив з того, що позивач перешкоджав проживанню матері з дитиною.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду про те, що позивачем не надано докази про визнання його батьком дитини ОСОБА_5, зміни до актового запису про народження дитини не внесені, зокрема місце проживання дитини за адресою позивача визначено тимчасово на час розгляду справи у Дзержинському районному суді м. Харкова.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що вимога позивача про стягнення аліментів не обґрунтована, позивачем не надано докази про утримання дитини, розмір понесених ним витрат на малолітнього ОСОБА_5

Суд апеляційної інстанції переглядаючи судове рішення та перевіряючи доводи апеляційної скарги, керувався практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Савіни проти України», «Хант проти України»).

11 липня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення, у якій просить скасувати судові рішення та постановити нове про задоволення позову.

30 серпня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

У вересні 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанції не в повному обсязі дослідили висновок Служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації, звернувши увагу лише на обставини, що мали місце до липня 2017 року, надаючи перевагу тільки непідтвердженим заявам ОСОБА_6 щодо неможливості проживання разом з ним через насилля у сім`ї. Підтвердження щодо вказаних обставин як під час перевірок, неодноразово проведених органами опіки та піклування, так і у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, не має. Він не перешкоджав матері своїх дітей проживати з дітьми, навпаки саме ОСОБА_6 переїхала до іншого міста, будь-яким чином унеможливлює йому у спілкуванні з дочкою ОСОБА_8. З травня 2017 року по лютий 2018 року ОСОБА_5 фактично позбавлений піклування своєї матері. У ході кримінального провадження встановлено його біологічне батьківство над малолітнім ОСОБА_5, що надалі стало підставою для закриття кримінального провадження. Судом апеляційної інстанції не надано правової оцінки поведінці відповідача ОСОБА_6 та не взято до уваги висновок Служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків.

Підстави для позбавлення батьківських прав, які зазначені в статті 164 СК України є вичерпними, і жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 проживали разом без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_8.

Судами встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження батьком ОСОБА_5 зазначено ОСОБА_11, а не ОСОБА_4, а матір - ОСОБА_6

У квітня 2017 року ОСОБА_6 поїхала до м. Києва з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи: Дзержинський районний у м. Харкові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Харківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації, про визнання батьківства та внесення змін до актових записів про народження дітей, тимчасово визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час розгляду справи за адресою: АДРЕСА_1, за місцем проживання ОСОБА_4

Зі змісту висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, наданого Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області № 01-49/379 від 26 січня 2018 року, судами встановлено, що 18 травня 2017 року до Служби у справах дітей райдержадміністрації надійшов лист від Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Шевченківського району про те, що до їх Центру в телефонному режимі надійшла інформація щодо сім'ї ОСОБА_6, яка разом зі своїми дітьми та бабою ОСОБА_12 звернулись до Міністерства соціальної політики України у м. Київ щодо вирішення складної життєвої обставини, що склалась в їх сім'ї, а саме вчинення насилля над ними.

У телефонній розмові 17 травня 2017 року між фахівцями Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Шевченківського району та ОСОБА_6 стало відомо, що ОСОБА_6 разом з дітьми та своєю матір'ю перебувають у м. Київ та вирішують питання щодо подальшого проживання та пошуку роботи. Також ОСОБА_6 зазначила, що у м. Києві вона перебуває разом з малолітніми ОСОБА_7 та ОСОБА_8; щодо ОСОБА_5 повідомила, що він знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у її знайомого ОСОБА_4, який з її слів вчинив фізичне насилля щодо неї та вигнав її із свого помешкання, залишивши малолітнього ОСОБА_5 у себе. Вона повідомила працівникам центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Шевченківського району про свій намір повернутися за дитиною та речами, які залишились у будинку, оскільки існує реальна загроза фізичного насилля з боку ОСОБА_4

18 травня 2017 року Службою у справах дітей Дергачівської райдержадміністрації спільно з фахівцем Дергачівського районного Центру соціальних служб для сім'ї дітей та молоді та інспектором сектору ювенальної превенції Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області здійснено виїзд у сім'ю ОСОБА_4, а саме за адресою: АДРЕСА_1.

Під час обстеження житлових умов та з'ясування обставин, зазначених у листі Центра соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Шевченківського району встановлено, що малолітній ОСОБА_5 дійсно перебуває у ОСОБА_4 Умови проживання задовільні та відповідають санітарним вимогам, у достатній кількості є дитяче харчування, чисті дитячі речі. Під час бесіди ОСОБА_4 повідомив, що він є біологічним батьком щодо малолітнього ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_8, а також про те, що 30 квітня 2016 року ОСОБА_6 разом з їх спільною дочкою ОСОБА_8, 2016 року народження, її дочкою ОСОБА_7, 2009року народження, та своєю матір'ю поїхали до м. Київ, де не мають постійного місця проживання.

У результаті обстеження ОСОБА_4 рекомендовано 19 травня 2017 року доставити дитину до дитячого відділення Комунального закладу охорони здоров'я районного територіального медичного об'єднання «Дергачівська центральна районна лікарня» до встановлення ним факту батьківства.

19 травня 2017 року ОСОБА_4 прибув до Служби у справах дітей Дергачівської райдержадміністрації Харківської області та погодився на передачу дитини до кімнати тимчасового перебування дитячого відділення Комунального закладу охорони здоров'я районного територіального медичного об'єднання «Дергачівська центральна районна лікарня».

Після влаштування дитини до кімнати тимчасового перебування відбулася телефонна розмова начальника Служби у справах дітей Дергачівської райдержадміністрації з ОСОБА_6, яка повідомила, що ОСОБА_4 не є біологічним батьком ОСОБА_5, та те, що найближчим часом вона не має можливості прибути до м. Дергачі, щоб забрати сина з дитячого відділення, а також і те, що її синові буде краще у державному закладі, ніж вдома у ОСОБА_4 Своє місце проживання ОСОБА_6 не повідомляла, з її слів відомо лише те, що це є місто Київ.

Враховуючи те, що дитина фактично залишилася без догляду одинокої матері і близьких родичів, до яких була би змога влаштувати тимчасово дитину, та те, що ОСОБА_6 категорично заперечувала проти проживання ОСОБА_5 у ОСОБА_4, керівництвом Дергачівського району прийнято рішення про невідкладне зібрання позачергової комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації щодо вирішення подальшої долі малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який залишився без піклування одинокої матері ОСОБА_6, що загрожує життю та здоров'ю малолітньої дитини.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 травня 2017 року Комісією з питань захисту прав дитини Дергачівської райдержадміністрації Харківської області ухвалено рішення щодо визнання дитини, яка була передана ОСОБА_4 до кімнати тимчасового перебування - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, яка залишилася без піклування матері громадянки ОСОБА_6, адреса місця проживання якої не відома.

З 22 травня 2017 року ОСОБА_6 з представниками Служби у справах дітей Дергачівської райдержадміністрації Харківської області на телефонний зв'язок не виходила, хоча про місце перебування дитини за телефоном закладу повідомлено. За усною інформацією працівників кімнати тимчасового перебування дитячого відділення Комунального закладу охорони здоров'я районного територіального медичного об'єднання «Дергачівська центральна районна лікарня» ОСОБА_6 до дитини не приїздила, в телефонному режимі дитиною поцікавилася баба дитини ОСОБА_12, яка повідомила, що прибути ні вона, ні її дочка до міста Дергачі не можуть.

Службою у справах дітей Дергачівської райдержадміністрації на лист до Служби у справах дітей по Шевченківському району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради отримано відповідь, що малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, взято на облік як таку, що опинилася в складних життєвих обставинах, за місцем реєстрації матері, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

24 травня 2017 року ОСОБА_4 під час відвідування дитини самовільно без будь-якого дозволу та попередження забрав дитину з дитячого відділення за місцем свого проживання та відмовився повертати дитину до закладу. Чергова медсестра повідомила про цей випадок керівництво лікарні, начальника Служби у справах дітей райдержадміністрації та працівників поліції.

Встановлено, що 25 травня 2017 року Службою у справах дітей райдержадміністрації направлено лист-повідомлення до Дергачівського віділлу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області про викрадення малолітнього ОСОБА_5, а також працівниками Служби у справах дітей спільно з директором Дергачівського районного Центру соціальних служб для сім'ї дітей та молоді та представником сектору ювенальної превенції Дергачівського віділлу поліції Головного управління Національної поліції відвідано дитину за місцем її перебування у ОСОБА_4, після чого встановлено, що життю та здоров'ю дитини небезпека не загрожує.

Оскільки ОСОБА_4 самовільно, без попереднього узгодження зі Службою у справах дітей райдержадміністрації перемістив малолітнього ОСОБА_5 до свого помешкання, а саме: АДРЕСА_1, та відмовляється повернути дитину до дитячого відділення, хоча у нього не було жодного юридичного документа, що підтверджує його батьківство щодо ОСОБА_5 або якісь родинні стосунки, стосовно ОСОБА_4 відкрито кримінальне провадження, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за статтею 356 КК України.

За інформацією Дергачівської місцевої прокуратури від 27 червня 2017 року № 04-28-1935-17 встановлено, що 22 червня 2017 року змінено попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення із статті 356 КК України на частину другу статті 146 КК України.

У зв'язку зі зміною правової кваліфікації правопорушення 17 липня 2017 року службою у справах дітей райдержадміністрації порушено питання перед Дергачівським відділом поліції Головного управління національної поліції в Харківській області про вилучення правоохоронними органами в межах кримінальної справи за участю представників органу опіки та піклування малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у ОСОБА_4 і повернення на виховання матері ОСОБА_6 з метою збереження сімейного оточення для дитини або влаштувати до кімнати тимчасового перебування дитячого відділення Комунального закладу охорони здоров'я «Дергачівської центральної районної лікарні» з влаштуванням до дитячого державного закладу на час проведення слідчих (розшукових дій) та до вирішення питання по суті.

Відповідно до листа Служби у справах дітей Харківської обласної адміністрації від 24 липня 2017 № 01-30/2135 щодо листа Департаменту захисту прав дітей та усиновлення Міністерства соціальної політики України від 20 липня 2017 № 274/0/142-17/371 про повторне звернення ОСОБА_6 та ОСОБА_12 для вирішення питання про повернення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в родину матері та неправомірних дій, на думку заявниць, посадових осіб Служби у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації, з метою захисту прав малолітньої дитини та вжиття вичерпних заходів для вирішення ситуації з поверненням дитини матері та законності перебування дитини в родині ОСОБА_4, 26 липня 2017 року здійснено відвідування помешкання ОСОБА_4, який проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Під час обстеження житлово-побутових умов за вищезазначеною адресою встановлено, що для малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, створені належні умови для проживання. В достатній кількості є продукти харчування, дитячі речі та засоби гігієни. Будинок облаштований всіма зручностями, в помешканні чисто та охайно, окрім дитячих іграшок, які були в кімнатах на підлозі, якими грається дитина. ОСОБА_5 на час відвідування був активним та грайливим і привітним до членів комісії, яка провіряла умови проживання. Загрози життю та здоров'ю малолітній дитині не вбачалося.

Судами встановлено, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 вересня 2017 року, тимчасово на час розгляду справи про визнання батьківства, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сім'ї ОСОБА_4, який мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

13 жовтня 2017 року наказом Служби у справах дітей Дергачівської райдержадміністрації № 97 малолітнього ОСОБА_5 взято на облік служби за місцем проживання дитини, як таку, що перебуває в складних життєвих обставинах.

Як встановлено судами, згідно з висновком про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 відповідно до листа від 30 липня 2017 року № 20741/119-77/24/24-17 старшого слідчого Дергачівського відділу поліції ГУНП в Харківській області кримінальну справу щодо ОСОБА_4 закрито, оскільки за результатами генотипоскопічної експертизи з використанням ДНК-аналізу відповідно до висновку молекулярно-генетичної експертизи № 642 від 30 вересня 2017 року між малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 встановлено біологічну спорідненість. Ймовірність даної події складає 99,99 %.

Відповідно до частини п'ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Апеляційний судом встановлено, що згідно висновку про доцільність позбавлення батьківських прав, наданого Дергачівською районною державною адміністрацією Харківської області № 01-49/379 від 26 січня 2018 року, доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_6 щодо малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Апеляційний суд з урахуванням установлених обставин справи та керуючись статтею 19 СК України, дійшов висновку про те, що висновок Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області № 01-49/379 від 26 січня 2018 року є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 стаття 19 СК України).

З огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій не погодилися з висновком Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області № 01-49/379 від 26 січня 2018 року, виклавши відповідні мотиви.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачами заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про їх інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідно до вимог статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що особа, яка не має правових підстав для звернення до суду з цим позовом відповідно до статті 165 СК України, не може позбавити батьківських прав мати дитини.

Відповідно до статей 111 та 114 Закону України «Про охорону дитинства», визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. При цьому діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Суди з урахуванням наданих пояснень ОСОБА_4 та його представника щодо визнання позивачем себе біологічним батьком дитини за висновком молекулярно - генетичної експертизи, яку проведено у межах кримінального провадження встановили, що ці пояснення не свідчать про доведення факту батьківства, оскільки відсутнє судове рішення про визнання батьківських прав, до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 із заявою щодо походження дитини від нього не звертався, він не є опікуном дитини або його піклувальником. На даний час малолітня дитина тимчасово проживає разом з ним за місцем його проживання.

Ухвалюючи рішення, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, установивши характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові за недоведеністю.

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доводи касаційної скарги про те, що підставою позбавлення відповідача батьківських прав є висновок Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області від 26 січня 2018 року № 01-49/379 не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав оцінюється судом у сукупності з іншими доказами, не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги вказаний висновок, виклавши відповідні мотиви.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків і можливо лише при доведенні їхньої винної поведінки, їх свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками, а складні стосунки між батьками не повинні впливати на інтереси дитини.

Суди надали оцінку доказам у справі та не встановили умисної поведінки матері щодо нехтування батьківськими правами щодо сина ОСОБА_5.

Посилання у касаційні скарзі про те, що позивач не перешкоджав відповідачу разом з дітьми проживати з ним та малолітнім сином були предметом дослідження судом першої та апеляційної інстанцій, висновків судів не спростовують.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не надано правової оцінки поведінці відповідача ОСОБА_6 не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано доказів про ухилення відповідача від виконання обов'язків, не вказано, які саме фактори впливають на ухилення її від виховання дитини, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не впливають, оскільки не спростовують викладені у рішенні мотиви, за яких суди дійшли висновку про відмову в позові.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 12 червня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик