Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 539/597/17

провадження № 61-25439св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І.(суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець Оксана Миколаївна,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2017 року у складі судді: Іващенка Ю. А., та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25 жовтня 2017 року у складі суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Обідіної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О. М., третя особа - ОСОБА_7, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача ОСОБА_8 Згідно заповіту, посвідченого секретарем виконкому Засульської сільської ради від 14 серпня 1999 року, ОСОБА_8 все своє майно заповіла позивачу. ОСОБА_8 належав житловий будинок та земельна ділянка в АДРЕСА_1.

Однак, за 11 днів до своєї смерті, ОСОБА_8 продала ОСОБА_5 будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1, у зв'язку з чим у позивача виникли сумніви щодо справжності волевиявлення матері щодо продажу будинку та земельної ділянки. Про цей факт він повідомив дружину ОСОБА_9, яка звернулася до Лубенського відділу поліції з заявою про вчинене кримінальне правопорушення. В ході розслідуваного кримінального провадження № 0000843 від 05 травня 2016 року було проведено судову почеркознавчу експертизу, якою було встановлено, що підпис на договорі купівлі-продажу від 16 квітня 2015 року виконаний не ОСОБА_8, а іншою особою.

Посилаючись на те, що згідно заповіту він є єдиним спадкоємцем майна померлої ОСОБА_8, на підставі статей 204, 207, 215, 216, 225, 230, 236 ЦК України, позивач просив визнати недійсними: договір купівлі-продажу від 16 квітня 2015 року житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5; договір купівлі-продажу від 16 квітня 2015 року земельної ділянки площею 0,1083 га кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 25 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що права позивача на спадкове майно не порушені. Померла ОСОБА_8 після складення 14 серпня 1999 року заповіту на сина ОСОБА_4, пізніше - 23 жовтня 2012 року, склала заповіт на ім'я дочки - ОСОБА_7 В силу вимог частини третьої статті 1254 ЦК України спадкоємцем майна померлої ОСОБА_8 є її дочка ОСОБА_7, яка не оспорює договорів, укладених її матір'ю.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся через засоби поштового зв'язку до суду із касаційною скаргою на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25 жовтня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_4 вказує на те, що згідно експертизи, проведеної у рамках відкритого кримінального провадження, підпис у договорі купівлі-продажу від 16 квітня 2015 року у графі «продавець» виконано не ОСОБА_8 Не дотримано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договорів, оскільки нотаріальні дії вчинялися поза робочим місцем нотаріуса. Експертиза, проведена у кримінальному провадженні містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, відповідачами не заявлено клопотання про призначення іншої експертизи, яка б спростувала висновки попередньої. Суди не звернули увагу на те, що нотаріус особисто пояснень у суді не давала, також суди не звернули увагу на показання свідків та на те, що відповідач ОСОБА_5 самостійно привозила до суду документи, які належали покійній матері. Все це свідчить про відсутність волі матері на укладення договорів. ОСОБА_4 зазначає, що не подавав заяву про прийняття спадщини, оскільки йому пояснили, що, оскільки немає майна, то і подавати нічого. Про існування заповіту на сестру ОСОБА_4 не знав. Вважає, що коли договори скасують, то буде привід і підстава звернутися з заявою про відкриття спадщини та про поновлення строку. Також, зазначив, що не подавав заяву про прийняття спадщини, так як був упевнений, що мати поступила дуже несправедливо та позбавила його спадщини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2018 року відповідач ОСОБА_5 подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржені рішення судів залишити без змін. Відзив мотивований тим, що позивачем заявлено п'ять підстав для визнання договорів купівлі-продажу недійсними: недотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору; відсутність волевиявлення ОСОБА_8 на продаж будинку; правочин вчинено фізичною особою, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними; особа, яка вчиняла правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення; при вчиненні правочину одна сторона навмисно ввела другу сторону в оману. Жодна із указаних підстав позивачем не доведена. Окрім цього, у позовній заяві позивач не указував на недотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, як на підставу визнання договорів купівлі-продажу недійсними та не надавав ніякої заяви про збільшення чи зміну позовних вимог. Експертиза почерку і підпису в договорі купівлі продажу земельної ділянки взагалі не проводилась. Позивач не виявив бажання заявити клопотання про призначення будь-якої експертизи, а його твердження про те, що суд не зрозуміло роз'яснив право заявити клопотання на призначення експертизи є неправдивими, тим більше, що у судовому засіданні був присутній його представник.

У січні 2018 року третя особа ОСОБА_7 подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржені рішення судів залишити без змін. Відзив мотивований тим, що договори купівлі-продажу мати підписувала у її присутності, волевиявлення ОСОБА_8 було вільним, вона все чітко усвідомлювала. Позивач більше трьох років перед смертю матері не спілкувався з нею, а коли ОСОБА_7 навесні 2015 року звернулася до нього з приводу догляду за ОСОБА_8, позивач запропонував оформити матір у психоневрологічний диспансер, чим наніс їй моральну травму. У 2012 році, коли ОСОБА_4 припинив спілкуватися із матір'ю, вона склала новий заповіт на ОСОБА_7 Після смерті матері ОСОБА_7 повідомляла брата про наявність нового заповіту.

У січні 2018 року відповідач приватний нотаріус Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О. М. подала до суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржені рішення судів залишити без змін. Відзив мотивований тим, що у позовній заяві позивач не указував на недотримання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, як на підставу визнання договорів купівлі-продажу недійсними та не надавав ніякої заяви про збільшення чи зміну позовних вимог. У судовому засіданні, сторона позивача не наполягала на наданні нотаріусом пояснень з приводу місця вчинення нотаріальної дії. Карпець О. М. пояснила, що нотаріальна дія вчинялась по місцю проживання ОСОБА_8 Позивачем не доведено жодної із обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_8 належали житловий будинок та земельна ділянка в с. Засулля по вул. Ювілейній, 18, Лубенського району, Полтавської області.

16 квітня 2015 року приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О. М. посвідчено договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець), за яким ОСОБА_8 передала, а ОСОБА_5 прийняла у власність: земельну ділянку площею 0,1083 га кадастровий номер НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, згідно умов договору продаж вчинено за 22 300 грн; житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, згідно умов договору продаж вчинено за 48 056 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

Пред'являючи позов ОСОБА_4, вказував, що він є єдиним спадкоємцем його матері ОСОБА_8, на підставі заповіту від 14 серпня 1999 року, на підставі якого вона все її майно заповідала на його ім'я.

Суди встановили, що 14 серпня 1999 року ОСОБА_8 склала заповіт на ім'я ОСОБА_4

23 жовтня 2012 року секретарем виконкому Засульської сільської ради посвідчено заповіт ОСОБА_8, за яким вона все належне їй майно заповіла ОСОБА_7

Суди встановили, що спадкоємцем померлої ОСОБА_8 є ОСОБА_7, яка не оспорює договорів, укладених її матір'ю.

Згідно частини третьої статті 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що позивачем не доведено порушення його прав оспорюваними договорами, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 25 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель