Дата документу 17.10.2018
Справа № 320/3230/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі головуючого - судді Ковальової Ю.В., секретар судового засідання Левандовська О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: поділити майно, набуте під час шлюбу з ОСОБА_2, а саме: житловий будинок № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі Запорізької області; визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі Запорізької області; припинити право власності ОСОБА_2 на ? частину житлового будинку № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі Запорізької області; стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені витрати у звязку зі сплатою судового збору в сумі 1 502 /однієї тисячі пятсот двох/ гривень 43 копійок.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вони з відповідачкою проживали у зареєстрованому шлюбі у період з 16 вересня 1988 року до серпня 2013 року. 10 лютого 2015 року цей шлюб було розірвано за рішенням суду. У період цього шлюбу, а саме 08 серпня 1998 року, за договором купівлі-продажу ними був придбаний житловий будинок № 7 по провулку Радищева в місті Мелітополі Запорізької області. З моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку і до теперішнього часу він постійно проживає за вказаною адресою. Однак незважаючи на його фактичне проживання в житловому будинку № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі Запорізької області після припинення шлюбних відносин відповідачка постійно вимагає від нього звільнити даний житловий будинок, мотивуючи тим, що відповідно договору купівлі-продажу саме вона є його власницею. Крім того, відповідач не надає йому згоду на реєстрацію його місця проживання у вказаному житловому будинку. Шлюбний договір між ними не укладався і ніякої іншої домовленості між сторонами про визначення розміру їх часток у спільному майні подружжя не було. Вважає, що він має право на ? частину житлового будинку № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі Запорізької області.

09.08.2017 від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 в якій вона просить: визнати за нею, ОСОБА_5 право власності на ? частки автомобілів НОМЕР_1, ВАЗ 2109 д/н 806-46НА, ВАЗ21011 д/н П4221ЗП, ВАЗ 2109 д/н 310-90НЕ, придбаних під час шлюбу з відповідачем та зареєстрованих на його імя.

18.10.2017 ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя на підставі заяви представника ОСОБА_2 ОСОБА_4, - залишено без розгляду.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Представник позивача зазначила, що шлюбні відносини сторін фактично припинені в серпні 2013 року. Позивач не був зареєстрований за адресою проживання, оскільки має дитину від першого шлюбу, тому позивачка бажала зареєструвати будинок на своє імя. Спірний житловий будинок був придбаний за кошти, отримані від продажу автомобіля ВАЗ-2107, який на той час перебував у сумісній власності подружжя.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказуючи, що житловий будинок № 7 по провулку Радищева в місті Мелітополі Запорізької області був придбаний за особисті кошти ОСОБА_2, а саме за 3 200 $ США, які вона отримала в борг у громадянки ОСОБА_6 26 липня 1998 року під розписку, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Також представник зазначив, що оскільки для купівлі будинку грошей не вистачало, тому відповідачка хотіла продати квартиру АДРЕСА_1, яка була оформлена на неї та її дітей, але для її продажу потрібна була згода органу опіки та піклування, передумовою якою було наявність житла для дітей. Саме тому відповідачка взяла у борг вказані гроші, купила спірний будинок, отримала згоду на продаж квартири, з вартості якої виплатила борг. Крім того, відповідач зазначила, що позивач все життя зловживав спиртними напоями, не приймав участь у проведенні ремонтних робіт у будинку.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступних висновків.

Так, судом встановлено, що міським відділом ЗАГС м. Мелітополя 16.09.1988 між сторонами зареєстровано шлюб, який розірвано заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10.02.2015. /а.с. 8,9/.

Вищевказаним заочним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з серпня 2013 року спільне господарство не ведуть та не підтримують ніяких відносин.

Згідно копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.08.1998, зареєстрованого в реєстрі за № 3283, ОСОБА_2 придбала житловий будинок № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі. /а.с. 10/.

Таким чином, ОСОБА_2 придбала житловий будинок № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1.

Оцінюючи доводи позивача на підтвердження своїх позовних вимог, а також заперечення відповідача та представника відповідача, суд виходить з наступного:

Враховуючи те, що правовідносини з приводу придбання будинку виникли до 2004 року, до набрання чинності Сімейним кодексом України 01 січня 2004 року, до них застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю.

Таким чином, на час купівлі спірної квартири діяв КпШС України та Закон України «Про власність», який був чинним до 20.06.2007 року.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про власність», майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Положення даних норм КпШСУкраїни кореспондуються з положеннями ст..60 СК України.

У відповідності до ст. 24 КпШС України особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них.

Таким чином, діючим на момент купівлі спірного будинку сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним із подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар, або в порядку спадкування.

Діючим на час купівлі спірного будинку законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Ст. 128, ч.3 ст. 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що право власності в набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Таким чином, у відповідності із Сімейним Кодексом України та згідно із Кодексом про шлюб та сім'ю діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

З викладеного вбачається, що спірний будинок був придбаний за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на розписку від 26.07.1998 про отримання нею від ОСОБА_6 (а.с.53) коштів як доказ придбання будинку за особисті кошти.

Однак, окрім вищевикладеного, суд, надаючи оцінку вказаній розписці також з точки зору відповідності вимогам ст.ст.76,77ЦПК України, виходить з того, що розписка є лише борговим документом, який видається на підтвердження факту отримання коштів, але не може бути доказом їх витрат на певні потреби, оскільки таку функцію не виконує.

Розписка про отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_6 в розмірі 3200 доларів США може свідчити лише про відносини позики, які виникли між сторонами, якщо обидві визнають такі обставини, проте не може достовірно підтверджувати факт витрат коштів саме на покупку будинку.

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 1998 року (п.3 цього договору), його продаж був вчинений за 8 952 грн., що з урахуванням курсу долара, який існував на той час (6,7518 грн. за 1 долар США) становило 1 326 $ США.

В розписці ОСОБА_2 від 26 липня 1998 року про отримання в борг грошей, зазначена сума 3 200 $ США, яка не відповідає вартості житлового будинку.

В розписці ОСОБА_7 не зазначено, що ці грошові кошти отримуються для придбання житлового будинку, і немає ніяких доказів того, що саме ці гроші були передані продавцю під час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку.

Крім того, в розписці ОСОБА_2 зазначено, що отримані в позику гроші вона зобовязується повернути після продажу своєї квартири.

Але, на час отримання ОСОБА_2 грошових коштів за цією розпискою, та на час придбання спірного житлового будинку, тобто у липні-серпні 1998 року квартира АДРЕСА_2 взагалі не перебувала у будь-чиєї власності. ОСОБА_7 була лише наймачем цієї квартири.

Як вбачається з наданої ОСОБА_7 копії свідоцтва про право власності на житло приватизація цієї квартири відбулася лише у грудні 1998 року (а.с. 51). А продаж цієї квартири АДРЕСА_3 відбувся у березні 1999 року, і як зазначено в договорі купівлі-продажу квартири від 23.03.1999 (п.3 цього договору, а.с. 54), продаж квартири був вчинений за 2 600 грн., що значно нижче вартості житлового будинку № 7 по провулку Радищева в м. Мелітополі, який був придбаний за 8 952 грн.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що вона є подругою ОСОБА_7 ОСОБА_2 Підтвердила той факт, що вона давала ОСОБА_7 в борг грошові кошти у розмірі 3200 доларів США на придбання житлового будинку під розписку, яку вона повернула ОСОБА_2 після повернення боргу. Стверджувати, що саме ці кошти ОСОБА_7 віддала за придбаний житловий будинок, вона не може.За скільки був придбаний житловий будинок, і зі скільки була продана квартира, їй не відомо. Також свідок підтвердила той факт, що вона постійно проживає в Ізраїлі, але в червні 2017 року вона приїжджала в м.Мелітополь і зустрічалася з ОСОБА_2

З огляду на такі обставини, факт існування відносин позики між нею та ОСОБА_6 не можуть бути доказом придбання будинку саме за запозичені кошти, вказані обставини не є підтвердженням передачі її особистих коштів за будинок, оскільки є лише припущенням.

Отже, судом встановлено, що будинок придбано під час перебування у шлюбі, відтак діє презумпція спільності набуття майна, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.

Натомість, як пояснював позивач в судовому засіданні, спірний житловий будинок був придбаний за кошти, отримані від продажу автомобіля ВАЗ-2107, який на той час перебував у сумісній власності подружжя. Дана обставина підтверджується зустрічним позовом відповідачки, в якому вона зазначає, що за час спільного проживання з позивачем в різні роки ними були придбані автомобілі, і вказує їх марки і реєстраційні номера /а.с.31/ та отриманими в ході судового розгляду показами свідків: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11.

Так, свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона є рідною сестрою Позивача. Вони постійно підтримували родинні стосунки, спілкувалися, приїжджали в гості один до одного. Також вона приїжджала до брата на новосілля, і зі слів свого брата та його дружини їй відомо про те, що житловий будинок № 7 по провулку Радищева в м.Мелітополі був придбаний ними за кошти, отримані від продажу автомобіля ВАЗ-2107, синього кольору, у розмірі 3 000 доларів США. В будинку був зроблений косметичний ремонт, після чого сімя її брата стала проживати в цьому будинку. Потім вони зробили дві прибудови, внаслідок чого житловий будинок поділився на дві частини з окремими входами. В одній частині проживали сторони з дочкою, в другій-син ОСОБА_2 від першого шлюбу ОСОБА_12 з родиною.

Свідок ОСОБА_9, яка є рідною донькою Позивача, надала суду аналогічні пояснення, а також додатково пояснила, що за кошти, які її мати отримала від продажу квартири АДРЕСА_2, батьки придбали новий автомобіль ВАЗ-2108 червоного кольору.

Також ОСОБА_9 пояснила суду, що після того, як її батько звернувся до суду з позовом про поділ житлового будинку, її мати повернулася з Росії в Мелітополь додому, де вона зустрічалася з ОСОБА_6, яка є її кращою подругою і хрещеною матірю її сина. При цьому вона чула їх розмову, в якій вони обговорювали, яким чином не дати батькові відсудити половину будинку. І вважає, що саме тоді вони і домовилися про написання боргової розписки, та підтверджує, що дійсно у них вдома зберігаються старі зошити та блокноти, які залишилися ще з періоду її навчання в школі.

Свідок ОСОБА_10, який є двоюрідним братом Позивача, також підтвердив суду, що йому достовірно відомо про те, що житловий будинок № 7 по провулку Радищева в м.Мелітополі був придбаний сімєю ОСОБА_12 за кошти, отримані від продажу автомобіля ВАЗ-2107, синього кольору. А за кошти, отримані нами від продажу квартири АДРЕСА_2, вони придбали автомобіль ВАЗ-2108 червоного кольору.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що знає сімю ОСОБА_12 дуже давно, ще з 1997 року. Спочатку між собою познайомилися дружини Позивача і свідка, а потім вони стали дружити сімями, і у них були дуже теплі довірчі відносини. Спілкувалися і зустрічалися дуже часто, разом відпочивали та інше.

Свідок зазначив, що у ОСОБА_12 був автомобіль ВАЗ-2107 синього кольору, який вони продали і купили житловий будинок. А десь через півроку вони продали квартиру і купили автомобіль ВАЗ-2108 червоного кольору.

Таким чином, всі свідки підтвердили в судовому засіданні той факт, що житловий будинок № 7 по провулку Радищева в м.Мелітополі був придбаний за спільні сумісні кошти подружжя.

Показання свідків суд знаходить такими, що узгоджуються між собою та з іншими матеріалами справи, всі свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за неправдиві показання і наполягали на своїх поясненнях. І жоден з цих свідків не зацікавлений в результаті цієї справи.

Судом також допитано свідків з боку Відповідача.

Так, свідок ОСОБА_13 пояснив суду, що починаючи з 2009 по 2017 він виконував в житловому будинку № 7 по провулку Радищева в м.Мелітополі будівельні та ремонтні роботи. Роботи виконувалися на замовлення сімї ОСОБА_12 і оплачувалися як Позивачем так і Відповідачем.

Свідок ОСОБА_14, яка є сусідкою сторін по справі, пояснила суду, що вона знає сімю ОСОБА_12, вони жили там постійно, а останні два роки не живуть разом. Пояснити суду, коли саме, та за яку суму був придбаний житловий будинок, вона не може, їй це не відомо, чула від ОСОБА_2, що для купівлі будинку позичали гроші, хто саме, у кого, сказати не може.

ОСОБА_15 Юріївна, яка є дружиною сина ОСОБА_7, пояснила суду, що вони живуть в житловому будинку № 7 по провулку Радищева в м.Мелітополі і саме вони зі своїм чоловіком зробили прибудову до житлового будинку та ремонт в ньому. Вважає, що Позивач не має право на цей житловий будинок, тому що він не вкладав в нього гроші.

Про те, яким чином та за які кошти придбавався житловий будинок вона знає зі слів бабусі (матері відповідачки).

Але в той же час свідок зазначає про те, що під час спільного проживання Позивача з ОСОБА_7, Позивач працював на заводі охоронцем, та підробляв на таксі, а ОСОБА_7 працювала медичною сестрою. Житловий будинок внаслідок прибудов був поділений на дві частки, і в одній проживали Позивач з ОСОБА_7, і робили там ремонт, а в другій частині будинку проживає вона з чоловіком та дитиною.

При цьому свідок підтверджує той факт, що всі прибудови та перепланування житлового будинку були зроблені самочинно і не оформлені (узаконені) належним чином.

Також, відповідаючи на запитання представника Позивача, свідок пояснила, що вона не поважає Позивача і що вони постійно конфліктують та лаються з ним, що свідчить про наявність неприязних відношень цього свідка до Позивача.

Свідок ОСОБА_16, який є сином ОСОБА_7 від першого шлюбу, підтвердив в судовому засіданні позицію ОСОБА_7 про те, що житловий будинок № 7 по провулку Радищева в м.Мелітополі був придбаний у борг, який був повернутий його матірю після продажу квартири.

При цьому свідок зазначає, що житловий будинок був придбаний за 3500 доларів США, а за скільки була продана квартира, йому невідомо. Та не заперечує той факт, що квартира була маленькою, однокімнатною на вул.Лютневій (район Новий Мелітополь), і що власниками квартири були три особи мати та він з молодшою сестрою.

Свідок підтвердив той факт, що всі прибудови та перепланування житлового будинку були зроблені самочинно і не оформлені (узаконені) належним чином, та стверджує, що всі ці роботі були виконані за його рахунок, що підтверджується документами, доданими до справи. І тому він вважає, що половина житлового будинку належить йому.

Також ОСОБА_16 пояснив суду, що він не підтримує стосунки зі своїм вітчимом (Позивачем) і вважає що він не має права на частину будинку, тому що вони з матірю постійно сварилися і вітчим неодноразово уходив з дому.

На запитання представника Позивача, свідок підтвердив той факт, що його хрещена мати ОСОБА_6 проживає в Ізраїлі, але влітку вона приїжджала в м.Мелітополь і зустрічалася з його матірю.

Аналізуючи пояснення свідків з боку відповідача, суд приходить до висновку, що ці показання не можуть свідчити про купівлю будинку ОСОБА_2 за її особисті кошти. Натомість, свідками підтверджено той факт, що сторони мешкали разом на час купівлі будинку, обидва працювали.

Тобто, аналізуючи у сукупності всі досліджені в судовому засіданні докази і документи, на теперішній час відповідачем ніяким чином не спростовано той факт, що вищезазначений житловий будинок є спільною сумісною власністю Позивача і Відповідача. Приведені норми закону та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що спірний будинок № 7 по провулку Радищева в м.Мелітополі Запорізької області був придбаний під час шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном.

Ст. 70 ч. 1 СК України є аналогічною за своїм змістом ст. 28 ч. 1 КпШС України: у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належні, допустимі докази того, що між сторонами у цій справі існує будь-який шлюбний договір чи будь-яка домовленість відносно спірного майна відсутні.

Статтею 29 КпШС України визначено порядок поділу майна подружжя.

Вищевказані положення закону кореспондуються зі статтею 60, частиною першою статті 70, частинами першою та другою статті 71 СК України.

Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до вищевказаних норм законодавства належить право власності на 1/2 частину вказаного будинку.

Отже, враховуючи, що спірний житловий будинок набутий сторонами за час шлюбу, він є обєктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у звязку з чим суд приходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні та визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину житлового будинку № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі Запорізької області.

Відповідно до ст.141 ЦПК України на користь ОСОБА_1 з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1502,43 грн.

Керуючись ст.ст.2,3, 10-12, 13, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку - задовольнити повністю.

Поділити майно, набуте під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме: житловий будинок № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі Запорізької області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі Запорізької області.

Припинити право власності ОСОБА_2 на ? частину житлового будинку № 7 по пров. Радищева в м. Мелітополі Запорізької області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати у звязку зі сплатою судового збору в сумі 1 502 /однієї тисячі пятсот двох/ гривень 43 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_2, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_3, зареєстроване місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Повний текст рішення складено 29 жовтня 2018.

СУДДЯ: Ю.В. Ковальова