Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 646/1896/16-ц

провадження № 61-26150св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом), Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ЗубарєвІгор Юрійович,

третя особа за зустрічним позовом - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року у складі судді Шелест І. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І. Ю. про визнання правочину недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на те, що ОСОБА_2 був власником житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який набув за договором дарування від 03 червня 2005 року. 14 травня 2007 року відповідач подарував йому вказаний будинок. Незважаючи на те, що чинним законодавством встановлена заборона на обмеження чи втручання у право власності, 06 березня 2013 року ОСОБА_2 отримав у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І. Ю. дублікат договору дарування від 03 червня 2005 року, на підставі якого знову зареєстрував за собою право власності на спірний будинок. Зазначений правочин порушує його права як законного власника домоволодіння. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив: встановити факт нікчемності та визнати недійсним дублікат договору дарування від 03 червня 2005 року; скасувати державну реєстрацію за відповідачем права власності на житловий будинок; визнати за ним право власності на спірне нерухоме майно; витребувати житловий будинок із чужого незаконного володіння відповідача та усунути йому перешкоди у користуванні вказаним майном шляхом виселення ОСОБА_2

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В. А., про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, укладений 14 травня 2007 року між ним та ОСОБА_1, є недійсним, оскільки насправді між сторонами був укладений договір позики, за яким ОСОБА_1 позичив йому 15 тис. доларів США строком на три роки, а він мав повернути цей борг з відсотками в сумі 25 800 доларів США. Саме для забезпечення виконання договору позики і був укладений договір дарування житлового будинку. На підтвердження досягнутих домовленостей ОСОБА_1 надав розписку, за якою зобов'язався продати спірний будинок його матері ОСОБА_5 за 25 800 доларів США, які вона мала сплатити до підписання договору купівлі-продажу, але не пізніше 14 травня 2010 року. Протягом трьох років він повернув суму позики з відсотками, проте ОСОБА_1 не надав йому розписки про отримання коштів. Оскільки відповідач ввів його в оману, то 06 березня 2013 року він отримав дублікат договору дарування від 03 червня 2005 року, на підставі якого зареєстрував на своє ім'я право власності на будинок. 04 вересня 2014 року він виготовив технічний паспорт на новостворений житловий будинок площею 100,9 кв. м, що свідчить про заміну об'єкта права власності та суттєве збільшення його вартості. Крім цього, спірний житловий будинок є єдиним житлом для нього та його матері, яке вони не могли подарувати сторонній особі. З часу укладення договору вони протягом майже дев'яти років вільно володіли спірним майном, оплачували всі комунальні послуги, а відповідач протягом усього часу своє право власності не реєстрував, що свідчить про те, що договір дарування від 14 травня 2007 року є удаваним і приховує договір позики. Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив визнати договір дарування житлового будинку, укладений 14 травня 2007 року між ним та ОСОБА_1, недійсним.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним дублікат договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який складається з: дерев'яного, обкладеного цеглою, житлового будинку літ. А-1 житловою площею 38,7 кв. м, та надвірних будівель: літньої кухні літ. В, гаража літ. Е, огорожі № 1-2, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідченого 06 березня 2013 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю. за реєстровим № 1137. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який складається з: дерев'яного, обкладеного цеглою, житлового будинку літ. А-1 житловою площею 38,7 кв. м, та надвірних будівель: літньої кухні літ. В, гаража літ. Е, огорожі № 1-2, укладений 14 травня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений 14 травня 2007 року Приватним нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за реєстровим № 2205. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції мотивував це тим, що передача оригіналу договору дарування від 03 червня 2005 року при оформленні іншого правочину про відчуження об'єкта нерухомості не є підставою для отримання його дубліката, тому вимоги в частині визнання його недійсним підлягають задоволенню. Поряд з цим суд відмовив у задоволенні позову в частині скасування за ОСОБА_2 державної реєстрації права власності на житловий будинок, оскільки рішення про визнання правочину недійсним є підставою для припинення такої реєстрації. Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що волевиявлення ОСОБА_2 не було спрямоване на відчуження житлового будинку шляхом укладення договору дарування, оспорювана угода укладена сторонами з метою приховати інший правочин - договір позики. Підстави для застування позовної давності до позову ОСОБА_2 відсутні, оскільки про оспорювання права власності на спірне майно йому стало відомо після звернення ОСОБА_1 з позовом до суду.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року в частині відмови у задоволенні первісного позову та в частині задоволення зустрічного позову, справу в означеній частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції, а в решті судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що взявши до уваги лише пояснення ОСОБА_2 та його матері, суди дійшли передчасного висновку, що договір дарування від 14 травня 2007 року є удаваним і вчинений з метою приховати договір позики. Удаваний правочин не може бути визнаний недійсним. Та обставина, що на місці старого збудований новий будинок також не є підставою для задоволення зустрічного позову, оскільки відповідач не мав права без його згоди здійснювати будь-які будівельні роботи.У договорі дарування сторони підтвердили, що однаково розуміють його значення та умови і що цей правочин не носить характеру фіктивного або удаваного. Суди безпідставно не застосували до вимог ОСОБА_2 позовну давність, яка повинна обчислюватися з моменту укладення спірного правочину.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу № 646/1896/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення в частині задоволення первісного позову про визнання недійсним дубліката договору дарування не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 03 червня 2005 року Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І. Ю. за реєстровим № 4596 був посвідчений договір дарування, за яким ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1.

14 травня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. за реєстровим № 2205, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 вищевказане домоволодіння.

06 березня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Зубарєва І. Ю. із заявою, в якій просив видати йому дублікат договору дарування від 03 червня 2005 року у зв'язку з його втратою.

Того ж дня нотаріусом був виданий дублікат вказаного правочину, а 21 березня 2013 року ОСОБА_2 зареєстрував спірний будинок на своє ім'я.

Технічним паспортом на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, виготовленим 01 червня 2005 року, підтверджується, що вказаний будинок під літ. А-1 є одноповерховим загальною площею 51,5 кв. м, на території домоволодіння також розташовані літня кухня літ. В площею 16,4 кв. м та гараж літ. Е площею 24,6 кв. м.

Допитані в суді першої інстанції як свідки ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_5 показали, що з ОСОБА_1 було фактично укладено договір позики, за яким він позичив їм 15 тис. доларів США під 2 % на місяць. За цим правочином вони зобов'язалися повернути позикодавцю 25 800 доларів США до 14 травня 2010 року. Боргову розписку не складали, оскільки ОСОБА_1 запевнив, що йому можна повністю довіряти, і як гарантію повернення боргу запропонував укласти договір дарування житлового будинку. В дійсності житлового будинку, який був зазначений у технічному паспорті, загальною площею 51,5 кв. м на час укладення правочину вже не існувало, а на його місці був збудований двоповерховий будинок загальною площею 108,8 кв. м, що підтверджується технічним паспортом. ОСОБА_1 пообіцяв повернути їм спірне майно після сплати боргу, про що надав розписку, в якій зобов'язався продати будинок ОСОБА_5 за 25 800 доларів США. Вони не мали наміру дарувати єдине для них житло. Оскільки ОСОБА_1 не зареєстрував спірне майно на своє ім'я, то вони продовжували вільно володіти ним, сплачували всі комунальні послуги. Протягом трьох років вони повернули борг. У березні 2013 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на домоволодіння на підставі дублікату договору дарування від 03 червня 2005 року і до подання у лютому 2016 року ОСОБА_1 позову таке право ніким не оспорювалося.

Зазначену обставину також підтвердили свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які показали, що приблизно у 2004-2005 році ОСОБА_2 разом із своєю матір'ю знесли старий житловий будинок та протягом року на його місці збудували новий двоповерховий будинок.

На підставі розписки від 15 травня 2007 року встановлено, що ОСОБА_1 зобов'язався продати ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 за суму, еквівалентну 25 800 доларів США, а ОСОБА_5 - передати йому вказані кошти до підписання договору купівлі-продажу, але не пізніше 14 травня 2010 року.

Таким чином, судами встановлено, що у ОСОБА_2 існували боргові зобов'язання перед ОСОБА_1

Квитанціями за 2007-2016 роки підтверджується, що ОСОБА_2 та його мати ОСОБА_5 сплачували комунальні послуги з утримання двоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1, в якому постійно проживали.

Протягом вказаного часу ОСОБА_1 не реєстрував право власності на спірне домоволодіння.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що насправді між ним та ОСОБА_1 було укладено не договір дарування, а договір позики, і наміру передавати спірне домоволодіння у власність обдаровуваному він не мав.

Відповідно до частини першої статті 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Задовольняючи зустрічний позов, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що договір дарування від 14 травня 2007 року є удаваним, оскільки був укладений з метою забезпечення виконання договору позики. Тому такий правочин підлягає визнанню недійсним.

Верховний Суд не може повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, в такому випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину.

Удаваний правочин завжди є нікчемним і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Укладаючи удаваний правочин, сторони приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

З огляду на викладене закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили та не дали правової оцінки поданим сторонами доказам, зокрема змісту оспорюваного договору дарування в сукупності та взаємозв'язку з показаннями свідків та іншими встановленими обставинами справи, не застосували до спірних правовідносин наведені вище норми матеріального права, в результаті чого дійшли неправильного висновку про те, що удаваний договір дарування може бути визнаний недійсним. Зазначаючи, що договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору позики, суди не визначилися з правовою природою реального правочину, який сторони мали на увазі, та не застосували норми матеріального права, що регулюють правочин, який сторони насправді вчинили. Також суди не з'ясували, чи відповідає прихований правочин вимогам закону, тобто чи існують підстави для визнання його недійсним.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції не навів у рішенні ні норм права, ні обставин справи, які б доводили обґрунтованість заявлених ОСОБА_2 вимог, а суд апеляційної інстанції, не усунувши вказані порушення, залишив таке рішення без змін.

Отже, не встановивши обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та допустивши зазначені порушення норм матеріального і процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову з наведених в оскаржуваних судових рішеннях підстав.

В силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановлювати обставини, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки судами порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення судів попередніх інстанцій слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, встановити всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи з додержанням вимог ЦПК України, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір відповідно до вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та усунення перешкод у користуванні майном та зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним скасувати, справу в означеній частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик