Справа № 161/9409/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С.М.
Провадження № 22-ц/773/990/18 Категорія: 41 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів Осіпука В.В., Матвійчук Л.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду від 04 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є фізичною особою-підприємцем з 2010 року, займається підприємницькою діяльністю, офіційно сплачує всі, визначені законом, податки та збори. Крім того, він є депутатом Луцької міської ради (фракції «БПП-Солідарність»), а до 31 травня 2017 року був головою комісії підприємництва Луцької міської ради.

Позивач зазначав, що 30 травня 2017 року відповідач ОСОБА_3 на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» розповсюдив щодо нього недостовірну інформацію, наступного змісту: «Щодо ОСОБА_2, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина, яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва».

Вказував, що розповсюдивши щодо нього недостовірну, негативну інформацію відповідач ОСОБА_3 порушив його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Відповідач неправомірно та безпідставно звинуватив його: у продажі фальсифікованих спиртогорілчаних виробів; в ухиленні від сплати податків; у розкраданні бюджету. Наступного дня після офіційного звинувачення його відповідачем на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук», а саме 31 травня 2017 року, користуючись своїм службовим становищем відповідач ОСОБА_3 поставив на розгляд комісії підприємництва Луцької міської ради питання про припинення його (ОСОБА_2) повноважень як голови вказаної комісії. В результаті комісією було прийнято рішення про припинення його повноважень та призначено нового голову. Під час розгляду даного питання на сесії Луцької міської ради на його (позивача) запитання відповідач повідомив, що йому відомі відео та фото матеріали, а збирання доказів має забезпечувати прокуратура та МВС, тим самим підтвердив своє звинувачення у сесійній залі, проігнорувавши його право на презумпцію невинуватості. Вважає, що з огляду на зазначене він має право на спростування недостовірної інформації, поширеної ОСОБА_3 Крім того, своїми діями відповідач спричинив йому моральні страждання, які виразилися у поганому самопочутті, порушенні сну та моральному пригніченні. Внаслідок протиправної поведінки відповідача було принижено його честь, гідність та ділову репутацію. Протиправне поширення недостовірної негативної інформації відносно нього призвело до ускладнення подальшого активного громадсько-політичного життя, вплинуло на його позитивну ділову репутацію як підприємця та громадського діяча, знизилася оцінка його професійних якостей третіми особами. Після поширення вказаної вище інформації відповідачем, частина друзів та контрагентів відвернулася від нього, з сумнівом почали ставитися до нього та його діяльності.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 просив суд: визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації, інформацію, поширену ОСОБА_3 на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», а саме: «Щодо ОСОБА_2, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина, яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва»; зобов'язати відповідача ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію, поширену на його соціальній сторінці в мережі «Фейсбук», шляхом розміщення на його сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» інформацію наступного змісту: «ОСОБА_5, підприємець, депутат Луцької міської ради та Голова фракції «БПП-Солідарність», - не займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, вчасно та в повному обсязі сплачує податки та не має відношення щодо крадіжок коштів з бюджету»; стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної школи 25 000 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 04 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалено визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_2, інформацію, поширену ОСОБА_3 на своїй сторінці в мережі «Фейсбук», а саме: «Щодо ОСОБА_2, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина, яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору в сумі 960 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю.

В поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просив скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у спростуванні недостовірної негативної інформації розміщеної на сторінці відповідача в соціальній мережі «Фейсбук» та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Місцевим судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 станом на 30 травня 2017 року та на час звернення позивача з даним позовом до суду, у всесвітній інформаційній системі загального доступу Інтернет мав сторінку в соціальній мережі «Фейсбук».

30 травня 2017 року відповідачем ОСОБА_3 на вказаній соціальній сторінці була розміщена інформація наступного змісту: «Щодо ОСОБА_2, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина, яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва» (а.с.6).

Як встановлено судом, представник відповідача в судовому засіданні 05 вересня 2017 року визнав, що сторінка в соціальній мережі «Фейсбук», на якій розміщено оспорювану позивачем інформацію, дійсно належить відповідачу ОСОБА_3 і вказана інформація розміщена саме відповідачем, а тому дана обставина відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України як така, що визнається учасником справи, не підлягає доказуванню.

З висновку судово-лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи № 20979/17-39 від 21 березня 2017 року (а.с.72-76) слідує, що висловлювання ОСОБА_3: «Щодо ОСОБА_2, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва» в контексті всього інформаційного повідомлення, розміщеного на його особистій сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» є інформацію негативного характеру, що передбачає можливість верифікації, тобто перевірки на відповідність дійсності, а тому є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.

З огляду на зазначені обставини, суд вважав, що інформація, яку оспорює позивач, є фактичним твердженням, оскільки містить фактичні дані, істинність яких може бути перевірена, а тому прийшов до висновку, що факт поширення такої інформації відповідачем знайшов своє об'єктивне підтвердження в ході судового розгляду справи.

З показань допитаних в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судом встановлено, що 30 травня 2017 року на сторінці ОСОБА_3 у соціальній мережі «Фейсбук», який на той час був секретарем Луцької міської ради, прочитали інформацію наступного змісту: «Щодо ОСОБА_2, голови фракції «БПП-Солідарність» в Луцькій міській раді, не розумію, як людина яка займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, уникає сплати податків, фактично обкрадаючи бюджет, може бути головою комісії підприємництва». До цього посту ОСОБА_3 інформації подібного змісту в мережі Інтернет не було.

Отже, відповідач розмістивши на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» вказану недостовірну негативну інформацію щодо позивача ОСОБА_2, довів її до відома більше ніж однієї особи, що вважається поширенням інформації в контексті ч. 1 ст. 277 ЦК України.

На підтвердження достовірності інформації про те, що ОСОБА_2 здійснюється торгівля фальсифікованими спиртогорілчаними виробами, представником відповідача було надано висновок експертного дослідження № 13 від 24 березня 2017 року, проведеного Волинським НДЕКЦ МВС України за заявою ОСОБА_8 (а.с.29-31) та заявлено клопотання про допит свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

З вказаного експертного висновку слідує, що надані на дослідження марки акцизного податку для алкогольних напоїв, крім виноробної продукції (лікеро-горілчана продукція) вітчизняного виробництва за номерами: 16 АААГ 000543 (03/16 21,160 грн) та 16 АААЕ 000795 (03/16 21,160 грн) не відповідають аналогічним, що знаходяться в офіційному обігу.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні суду пояснила, що вона є журналістом. В рамках журналістського розслідування в травні 2017 року вона зробила закупку горілки в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2», розташованому по АДРЕСА_1. Вказаний магазин здійснює реалізацію спиртно-горілчаних виробів ІНФОРМАЦІЯ_1, власником якого є ОСОБА_2 Потім вона зняла акцизні марки з пляшок горілки та відправила їх на експертизу до Волинського НДЕКЦ МВС України. Експертиза дала висновок про те, що акцизні марки є підробленими.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні надав пояснення по суті аналогічні показанням свідка ОСОБА_8

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що розповсюджена відповідачем ОСОБА_3 у соціальній мережі «Фейсбук» негативна інформація щодо нього порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, у зв'язку з чим просив суд визнати її як недостовірну, зобов'язати відповідача ОСОБА_3 її спростувати та у зв'язку із порушенням його немайнових прав відповідачем стягнути з нього завдану моральну шкоду, яку він оцінює в 25 000 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до вимог ст. ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими.

Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації.

Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі і своєї ділової репутації.

Відповідно до роз'яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання п. 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про телекомунікації» Інтернет - це всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно пов'язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, при вирішені питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в ч. 1 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист честі, гідності і ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Як слідує з роз'яснень, наданих в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист честі, гідності і ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво (неповна або перекручена).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» фальсифікована продукція - це продукція, виготовлена з порушенням технології або неправомірним використанням знака для товарів та послуг, чи копіюванням форми, упаковки, зовнішнього оформлення, а так само неправомірним відтворенням товару іншої особи.

Відповідно до Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» фальсифікація алкогольних напоїв та тютюнових виробів - це умисне, з корисливою метою виготовлення алкогольних напоїв та тютюнових виробів з порушенням технології чи з неправомірним використанням знака для товарів і послуг, чи копіюванням форми, упаковки, зовнішнього оформлення, а так само прямим відтворенням товару іншого підприємця з самовільним використанням його імені.

Як встановлено місцевим судом, відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що позивачем або належним йому підприємством, здійснюється торгівля фальсифікованими (у розумінні визначення, наданого чинним законодавством України) спиртогорілчаними виробами, а надані відповідачем та його представником докази такої інформації не містять.

Згідно п. 21 вказаної постанови Верховного Суду України при вирішенні справ про захист гідності, честі чи ділової репутації публічних осіб суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Судом встановлено, що поширена відповідачем інформація стосується позивача ОСОБА_2, який є депутатом Луцької міської ради, публічною особою, відомою в м. Луцьку, а відповідач ОСОБА_3 також є депутатом Луцької міської ради та на час розповсюдження оспорюваної інформації займав посаду секретаря Луцької міської ради.

Депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та член ради, здійснюючи депутатські повноваження, повинен дотримуватися, зокрема, таких правил депутатської етики: керуватися у своїй діяльності та поведінці загальновизнаними принципами порядності, честі і гідності; не допускати образливих висловлювань, не використовувати у публічних виступах недостовірні або неперевірені відомості стосовно окремих депутатів місцевих рад, про що зазначено в ст. 8 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

З огляду на вищенаведене, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що інформація, поширена відповідачем ОСОБА_3 30 травня 2017 року на його сторінці в соціальній мережі Фейсбук», є недостовірною, негативною, такою, що принижує та порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача ОСОБА_2 в очах оточуючих - громадськості, виборців та читачів соціальних мереж. Дана інформація створює у оточуючих викривлене уявлення про діяльність ОСОБА_2 як депутата міської ради та враження про неетичну, протиправну поведінку позивача в суспільному та політичному житті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

З огляду на те, що дії відповідача ОСОБА_3 були неправомірними і такими неправомірними діями позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що розповсюдженням відповідачем негативної недостовірної інформації відносно позивача були принижені честь, гідність та ділова репутація останнього, у зв'язку з чим він зазнав моральних переживань. Тому місцевий суд, виходячи із ступеня та характеру завданих позивачу моральних страждань, з додержанням принципів поміркованості, розумності та справедливості обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди в 5 000 грн.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині щодо зобов'язання відповідача ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію, поширену на його сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», шляхом розміщення на його сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» інформації наступного змісту: «ОСОБА_5, підприємець, депутат Луцької міської ради та Голова фракції «БПП-Солідарність», - не займається продажем фальсифікованих спиртогорілчаних виробів, вчасно та в повному обсязі сплачує податки та не має відношення щодо крадіжок коштів з бюджету», місцевий суд свій висновок мотивував тим, що вимога позивача про зобов'язання відповідача розмістити на своїй соціальний сторінці інформацію саме такого змісту не сприяє ефективному захисту відновлення порушеного права, не відповідає вимогам закону і буде порушенням судом принципу диспозитивності цивільного судочинства.

З таким висновком місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає його обґрунтованим і таким, що узгоджується з нормами матеріального права.

Згідно з ч. ч. 4, 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Вирішуючи питання про вибір способу захисту особистого немайнового права необхідно керуватись роз'ясненнями, викладеними у п. п. 3, 25 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, в яких, серед іншого зазначено наступне: вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві; разом з тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація, а її наслідком має бути досягнення максимальної ефективності, за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Відповідно до п. 24 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року, якщо суд ухвалює рішення про право на спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту.

За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднене. При цьому, виходячи із принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України), право вибору способу і тексту спростування належить позивачу. Суд не вправі, керуючись вказаним принципом, змінювати обраний позивачем спосіб та (або) текст спростування.

З огляду на те, що позивач у своїй вимозі просив суд спростувати недостовірну інформацію про себе, зобов'язавши відповідача розмістити на своїй соціальний сторінці інформацію зазначеного вище змісту в розумінні наведених вище норм матеріального права фактично не є тим способом, у який вона була поширена, не є спростуванням в сенсі ст. 277 ЦК України, яке має бути за своїми змістом і формою суто запереченням тої інформації, яку поширено. Запропонований позивачем текст спростування не містить такого роду заперечення поширеної відносно позивача інформації, а є фактично твердженнями позитивного змісту щодо особи позивача, що виходить за межі обов'язку відповідача спростувати поширену ним недостовірну інформацію негативного змісту, а тому не може бути прийнятим судом.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 відповідає вимогам закону.

Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевого суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи спростовуються наведеними висновками місцевого та апеляційного судів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 375, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 04 липня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді