Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/1921/16-ц
Провадження №: 2/332/7/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 жовтня 2018 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Безлер Л.В., за участю секретаря Жечевої А.В., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, переведення на позивача прав та обовязків покупця на частину квартири,
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, ОСОБА_6, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, ОСОБА_7, про визнання довіреності від 02.02.2011 року недійсною, визнання договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2011 року в частині відчуження 2/3 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1, недійсним, переведення на позивача прав та обовязків покупця за договором купівлі-продажу квартири від 15.02.2011 року в частині відчуження 1/3 частини квартири.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_5, яка діяла від свого імені та від імені позивача на підставі довіреності від 02.02.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, відповідачу ОСОБА_3 за 55 604, 50 грн. була відчужена квартира за адресою: АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності: 1/3 частка на підставі свідоцтва про право власності на житло № 1284, виданого Заводською районною адміністрацією м.Запоріжжя 13.11.2006 року - ОСОБА_5 та 2/3 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 18.02.2009 року - ОСОБА_1 Позивач зазначила, що про продаж квартири до жовтня 2013 року їй відомо не було, підпис на довіреності від 02.02.2011 року посвідченій приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 вона не вчиняла, документи або їх копії нотаріусу не надавала, за вчиненням нотаріальних послуг до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 не зверталась, у нотаріальній конторі присутня не була. Крім того, зазначила, що через необізнаність про укладення вищевказаного правочину купівлі-продажу ОСОБА_5 щодо належної останній 1/3 частки вищевказаної квартири позивач безпідставно втратила право переважної купівлі вказаної частки.
Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили вимоги позивача задовольнити.
Відповідач, ОСОБА_5 у судове засідання жодного разу не зявилась, причини неявки не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому ЦПК України порядку.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання жодного разу не зявився, причини неявки не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, уповноважив представляти його інтереси представника.
Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 проти позовних вимог заперечував з підстав необґрунтованості та неузгодженості з нормами чинного законодавства позовних вимог, надав суду письмові заперечення (т.2 а.с. 54), просив у задоволенні позову відмовити у тому числі з підстав пропуску строку позовної давності.
Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 у судове засідання жодного разу не зявилась, причини неявки не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому ЦПК України порядку, направила до суду письмові заяви у яких просила справу розглянути без її участі.
Третя особа, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 у судове засідання жодного разу не зявилась, причини неявки не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому ЦПК України порядку, направила до суду письмові заяви у яких просила справу розглянути без її участі .
Відповідно до вимог ст.223 ЦПК України неявка будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів та третіх осіб, за участю позивача та його представника, представника відповідача.
Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначене право кожної особи на захист свого порушеного цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Згідно статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на звернення до суду захист передбачає можливість отримати захист порушеного права, обумовлене тим, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. «Порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, за змістом рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес»: - правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України, відповідно до ч.2 зазначеної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до змісту довіреності від 02.02.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованої у реєстрі за № 149 (т.1 а.с.6 ), гр. ОСОБА_1 уповноважила гр. ОСОБА_5 підготувати всі необхідні документи для продажу та продати належну їй частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3. Вказана довіреність містить підпис у графі підпис та вказівку на прізвище та ініціали особи, що вчинила підпис. Згідно зі змістом вищевказаної довіреності, остання підписана ОСОБА_1 у присутності нотаріуса, особу ОСОБА_1 встановлено, її дієздатність перевірено.
За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).
Із дослідженого в судовому засіданні висновку судової почеркознавчої експертизи №4-491 від 13.03.2017 року (т. 1 а.с. 176) проведеної на підставі ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.11.2016 року (т. 1 а.с. 142) за клопотанням позивача судом встановлено, що підпис в графі підпис у довіреності серії ВРД № 444423 від 02.02.2011 року виданій від імені ОСОБА_1 на імя ОСОБА_5 виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.
Відповідно до п.1 договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 (т.1 а.с.7 ), продавці - ОСОБА_5, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_1, на підставі довіреності від 02.02.2011 року, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, передали (продали) у власність покупця ОСОБА_3, належну їм квартиру № 46а у буд. 50 по вул. Радіаторній у м.Запоріжжі.
Судом встановлено, що продаж зазначеної квартири (п.3 договору купівлі-продажу квартири від 15.02.2011 року ) здійснено сторонами за 55 604, 50 грн. (пятдесят пять тисяч шістсот чотири грн. пятдесят копійок), що не заперечувалось сторонами та представниками сторін у справі.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Положеннями ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частинами 1, 2 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Відповідно до абз. 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до змісту статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно з вимогами чинного законодавства, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним.
Відповідно до ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Згідно зі ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.
За таких обставин та на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, з урахуванням положень статей 203, 215, 216 ЦК України, судом встановлено порушення прав позивача в частині відчуження належної їй частини спірної квартири всупереч її волі, оскільки волевиявлення позивача на відчуження належного їй майна не відбулось, довіреності на підставі якої діяла представник, позивач не підписувала. Відновлення порушених прав позивача можливо через обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання недійсними правочинів - довіреності від 02.02.2011 року, реєстровий номер 149, бланк ВРД № 444423, та договору купівлі-продажу від 15.02.2011 року, реєстровий номер 468, бланк ВРІ 107524, який відповідає змісту права, яке порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням і є відповідним для відновлення порушених прав позивача та повністю узгоджується з приписами ст.ст. 16, 19 ЦК України.
Представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 було заявлено про застосування строку позовної давності.
Строк позовної давності за заявою представника відповідача ОСОБА_4 до вимоги позивача про визнання недійсними правочинів - довіреності від 02.02.2011 року та договору купівлі-продажу від 15.02.2011 року в частині відчуження 2/3 частин спірної квартири, що належали позивачу, не може бути застосовано судом, оскільки судом під час розгляду справи встановлено, що такий строк позивачем не пропущено, позивач дізналась про відчуження належної їй частки квартири лише у жовтні 2013 року, а звернулась до суду з позовною заявою, що розглядається судом 17.06.2016 року, тобто в межах трирічного строку. Вказані обставини судом встановлені на підставі зібраних у справі доказів: пояснень сторін у справі та їх представників, письмових документів: рахунків на оплату житлово-комунальних послуг за період 2013 -2014 рр., квитанцій про оплату за житлово-комунальні послуги за період 2010-2016 рр. (оригінали яких оглянуті судом, а копії містяться у матеріалах справи (т.1 а.с.15-17, 88-123), відповідно до яких з грудня 2010 року по грудень 2013 року платниками зазначені ОСОБА_5, ОСОБА_1, рахунки за 2014 рік виставлені на імя відповідача ОСОБА_3., водночас, житлово-комунальні послуги, витрати на утримання будинку за період з грудня 2013 року по жовтень 2016 року продовжували оплачувати відповідач ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_1, проте у графі платника зазначено прізвище відповідача ОСОБА_3, який жодного разу оплати за житлово - комунальні та інші послуги, повязані з утриманням придбаної ним спірної квартири не здійснював, особовий рахунок до жовтня 2013 року на своє імя не переоформив, у спірній квартирі не зареєструвався, не проживав, із заявами про усунення перешкод у здійсненні права власності щодо придбаної ним квартири до ОСОБА_1 не звертався.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Проаналізувавши зібрані у справі докази, суд вважає доведеними та обґрунтованими позивачем обставини про необізнаність у 2011 році про порушення її права власності на частину спірної квартири. Суд приймає до уваги доводи позивача щодо відсутності можливості у останньої бути присутньою під час вчинення нотаріальної дії - відчуження спірного майна, а також неможливості позивача отримати документи про зміну власника спірної квартири, належність спірної квартири відповідачу, з огляду на те, що відповідачем ОСОБА_3 будь-яких дій спрямованих на володіння (в тому числі, утримання) користування, розпорядження спірною квартирою, не вчинялись.
Відповідно до положень ст. 362 ЦК України у разі продажу частки майна у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може предявити до суду позов про переведення на нього прав та обовязків покупця.
Судом встановлено, що позивач не мала можливості скористатись переважним правом купівлі при відчуженні 1/3 частини вищевказаної квартири, що належала ОСОБА_5, оскільки про вчинення правочину не знала, що не заперечувалось сторонами у справі. Про порушення її прав та відмову відповідача ОСОБА_3 перевести на позивача права та обовязки покупця за спірним правочином в частині відчуження 1/3 частини спірної квартири (тобто про порушення її прав) позивач дізналась в процесі розгляду справи у 2017 році, після звернення до суду у серпні 2017 року з зазначеною вимогою та заперечування проти зазначеної вимоги представником відповідача, ОСОБА_4
Оскільки вимоги щодо переведення прав та обовязків покупця з відповідача ОСОБА_3 на позивача, ОСОБА_1, в частині 1/3 частини спірної квартири є похідними від вимог про визнання недійсними правочинів і з ними позивач звернулась до суду до ОСОБА_3 у 2017 році, під час судового провадження, суд дійшов до висновку, що строк позовної давності слід обчислювати за цією вимогою саме з 2017 року, тобто з часу відмови відповідача передати свої права за договором купівлі-продажу власнику, права якого порушені, а не з моменту вчинення спірного договору купівлі-продажу у 2011 році, про який позивачу не було і не могло бути відомо. Доказів протилежного матеріали справи не містять, що цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною у справі № 6-2469цс16.
Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину (частина четверта статті 362 ЦК).
Під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи.
Відповідно до висновку про ринкову вартість квартири за адресою: АДРЕСА_4 від 13 листопада 2017 року, (т.2. а.с. 131) виконаного субєктом оціночної діяльності, ФОП ОСОБА_8, який зареєстрований за № 3504 у державному реєстрі оцінювачів, сертифікат субєкта оціночної діяльності № 1008/16 від 14.12.2016 року, ринкова вартість вказаної квартири, яка визначена за порівняльним підходом (аналогом продажів) складає 104 983 грн., тобто ринкова вартість 1/3 частини вказаної квартири на час розгляду справи складає тридцять чотири тисячі девятсот девяносто чотири гривні тридцять три копійки, які повністю внесені позивачем на депозитний рахунок Заводського районного суду м. Запоріжжя. Вартість квартири на час розгляду справи сторонами не оспорювалась, іншого звіту про вартість спірного майна, або рецензії на вищезазначений звіт, сторони у справі не надали.
Оцінивши та проаналізувавши зібрані у справі докази, суд дійшов до висновку що відновлення порушених прав позивача на купівлю 1/3 частини вищевказаної квартири можливо шляхом переведення на позивача прав та обовязків покупця за вищевказаним правочином купівлі-продажу квартири в частині продажу 1/3 її частки та стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 вартості сплаченої ним частки, що також не призведе до порушення прав останнього.
Враховуючи вищевикладене , суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повноому обсязі.
Керуючись ст. ст. 4,13,81,247,259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті особи: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, переведення на позивача прав та обовязків покупця на частину квартири - задовольнити.
Визнати недійсною довіреність, видану від імені ОСОБА_1 на імя ОСОБА_5, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 02.02.2011 року, реєстровий номер 149, бланк ВРД № 444423.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15.02.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий номер 468, бланк ВРІ 107524, в частині відчуження 2/3 частин квартири за адресою: АДРЕСА_5, застосувавши двосторонню реституцію: припинити право власності та скасувати державну реєстрацію на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_5 за ОСОБА_3 та визнати право власності на 2/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_6 за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.
Перевести на ОСОБА_1 права та обовязки покупця на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_5 за договором купівлі-продажу від 15.02.2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий номер 468, бланк ВРІ 107524, припинивши право власності та скасувавши державну реєстрацію права власності на 1/3 частину вищевказаної квартири за ОСОБА_3, визнавши за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, право власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_5.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 судові витрати у справі у розмірі 3 519 грн.00 коп., з яких - 2618, 52 грн. судовий збір та 900, 48 грн. витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи.
Скасувати заходи забезпечення позову: зняти арешт, накладений на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 на підставі ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2017 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ «Перехідні Положення» ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Л.В. Безлер