АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 210/5465/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк"

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2, на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2018 року, яке постановлено суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі, -

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2017 року позивач Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ «КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 08 вересня 2010 року ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 15000 грн. Банк виконав свої зобов'язання перед позичальником, надавши кредит в сумі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором. Відповідач, в порушення зобов'язань за кредитним договором станом на 13 листопада 2017 року має прострочену заборгованість - 33237,72 грн., яка складається: тіло кредиту - 6644,09 гривні, відсотки за користування кредитом - 8109,67 гривень, пеня - 16425,02 гривень, штраф (фіксована частина), - 500,00 гривень, штраф (процентна складова) - 1558,94 гривень.

Позивач просив суд стягнути з відповідача вище вказану заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2018 року позовні вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 08 вересня 2010 року станом на 13 листопада 2017 року в загальному розмірі 31178,78 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 6644,09 грн., відсотків за користування кредитом, - 8109,67 грн. та пені - 16425,02 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» - 1600 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено, а саме щодо стягнення суми штрафу в розмірі 500 грн., та його процентної складової 1558,94 грн.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк».

На думку відповідача, суд першої інстанції не застосував нормативно - правові акти України, які повинен був застосувати при визначенні належності і допустимості доказів, зокрема щодо виписки по рахунку та розрахунку, який не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом суми позову.

Окрім того, відповідач звертає увагу на те, що судом не враховано те, що надана позивачем виписка по рахунку є випискою з регістру, який ведеться в електронній формі, а відтак, повинні відповідати вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 року і Постанові КМУ «Про затвердження Порядку засвідчення наявності електронного документа на певний момент часу» від 26.05.2004 року.

Відповідач зауважує на тому, що надана позивачем довідка руху по рахунку не містить: позначок часу, які підтверджують наявність електронного документа проведених операції на певний момент часу; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

На думку відповідача, суд першої інстанції не врахував ту обставину, що в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» він не отримував вимогу від кредитодавця про здійснення внесків, строк сплати яких не настав.

Зауважує на тому, що суд першої інстанції при винесенні рішення не застосував вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 08 вересня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №б/н.

Відповідно до умов вказаного договору Банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. В свою чергу, відповідач зобов'язалася відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг здійснювати погашення заборгованості по кредиту, відсотків за його використання, на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором (а.с.18 зворот).

Крім того, відповідач погодився з тим, що заява про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним і Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.7 зворот).

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» та стягуючи з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконує умови укладеного кредитного договору в частині своєчасного та повного погашення кредитної заборгованості.

Своїм особистим підписом на заяві - анкеті відповідач ОСОБА_2 підтвердив, згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифів банку», які викладені на Банківському сайті, складають між сторонами Договір про надання банківських послуг. Окрім того, відповідно до п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, ОСОБА_2 дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його заміну за рішенням та ініціативою банку (а.с.17).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, неналежне виконання (стаття 610 ЦК України).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Своїм підписом у анкеті-заяві позичальник визнав та погодився з тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, який був перевірений колегією суддів, а також випискою про рух коштів по рахунку відповідача, з якого вбачається, що кредитні кошти ним використовувалися.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 33 свого рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конституції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Як видно, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 13 листопада 2017 року залишок заборгованості за кредитним договором становить 33237,72 грн. і складається із: тіла кредиту, - 6644,09 гривні, відсотків за користування кредитом, - 8109,67 гривень, пені, - 16425,02 гривень, штрафу (фіксована частина), - 500,00 гривень, штрафу (процентна складова), - 1558,94 гривень ( а.с. 5-6).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість в сумі 31178,78 гривень, яка складається з наступного: тіло кредиту, - 6644,09 гривні, відсотки за користування кредитом, - 8109,67 гривень, пеня, - 16425,02 гривень, та не підлягає стягненню штраф в розмірі 500,00 грн., та його процентна складова в розмірі 1558,94 грн., оскільки це буде подвійною цивільно-правовою відповідальністю відповідача за одне і те саме порушення.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що наданий позивачем розрахунок заборгованості необґрунтований належними та допустими доказами, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором був перевірений як судом першої інстанції, так і колегією суддів, яка погоджується з його правильністю та визнає належним та допустимим доказом по справі.

Також слід зауважити, що відповідачем ОСОБА_2, який заперечує вірність розрахунку позивача, не надано свого розрахунку заборгованості, який би, на його думку, змінив розмір заборгованості, або свідчив про відсутність заборгованості.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував вимог про необхідність погашення простроченої заборгованості, так як умовами кредитного договору не передбачено направлення відповідачу вимог про необхідність погашення простроченої заборгованості, відповідач взяв на себе зобов'язання сплачувати кредитні кошти у встановлених договором строки, а не за вимогою позивача.

З матеріалів справи, зокрема розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, наданих суду першої інстанції представником банку, вбачається дійсне використання відповідачем кредитних, а саме проведення розрахункових платежів. Керуючись нормами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/04, Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 08 липня 2003 року за № 559/780, надані банком суду докази слід визнати належними та допустимими.

Відтак, вказаним доказом спростовуються твердження скаржника, що суд не взяв до уваги, що виписки по рахунку та розрахунку, не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом суми позову.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не застосував вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки, відповідно до вимог ч.3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Відповідно до ч.2 ст.616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, якщо кредитор не вжив заходів щодо їх зменшення.

При цьому питання зменшення розміру неустойки вирішується в конкретній ситуації на підставі певних доказів і розрахунків.

На думку колегії суддів, матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів, як то доказів незадовільного матеріального стану відповідача, які могли б слугувати підставою для зменшення розміру неустойки (штрафу, пені).

Отже, оскільки кредитний договір укладено сторонами у відповідності зі ст.1055 ЦК України, в письмовій формі за волевиявленням обох сторін, кожна із сторін розуміла мету укладення договору, та підписала його, протягом тривалого часу договір виконувався, а тому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо неналежного виконання ПАТ «Приватбанк»» своїх зобов'язань за цим договором та приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та зводяться до намагання уникнути відповідальності з погашення заборгованості за кредитом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 24 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: