печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

25 вересня 2018 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

Головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі - Владіміровій О.К.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

третьої особи - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3 про припинення права на частку в спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про припинення права власності на частку в спільному майні.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності їй у розмірі 387/600, її чоловіку ОСОБА_3 у розмірі 142/600 з яким вони проживають разом в даній квартирі. Крім того, власником 71/600 частки квартири є ОСОБА_4 Позивач зазначає, що відповідач не проживає у квартирі, майно не утримує. Позивачем було направлено відповідачу заяву, у якій вона виявила намір придбати у відповідача належні йому 71/600 квартири за 596282,00 грн. На отриману від позивача заяву відповідач надав відповідь, відповідно до якої повідомив, що має намір користуватися своєю часткою квартири. З урахуванням викладеного, позивач просить припинити право відповідача на частку у майні, яка складає 71/600, що перебуває у спільній частковій власності, зі стягненням відповідної грошової компенсації на користь відповідача, зважаючи на те, що частка відповідача є незначною, спільне користування квартирою неможливе, та припинення права на частку у майні не завдасть шкоди відповідачу, оскільки, вона не користувалася та не користується квартирою відповідач.

З урахуванням викладеного, позивач просить припинити право відповідача на частку у майні, яка складає 71/600, що перебуває у спільній частковій власності, зі стягненням відповідної грошової компенсації на користь відповідача, зважаючи на те, що частка відповідача є незначною, спільне користування квартирою неможливе, та припинення права на частку у майні не завдасть шкоди відповідачу, оскільки, вона не користувалася та не користується квартирою.

Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа проти задоволення позовних вимог не заперечував.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач та представник позивача не заперечують проти такого порядку розгляду справи.

Суд, вислухавши думку учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_1 у розмірі 387/600 частин, ОСОБА_3 у розмірі 142/600 частин, ОСОБА_4 у розмірі 71/600 частин (а.с.7-9).

В квартирі АДРЕСА_1 проживають позивач з 1954 року та третя особа, відповідач не є членом родини ОСОБА_1-ОСОБА_3, ніколи не був у цій квартирі, та не проживав в ній.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач набув права власності на 71/600 частку квартири АДРЕСА_1, 12.04.2017 року на підставі договору дарування № 186 від 12.04.2017 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Войстрік О.В.

Відповідно до договору дарування частини квартири від 12.04.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 186, до моменту отримання відповідачем в дар 71/600 частку квартири АДРЕСА_1, дана квартира належала ОСОБА_6, яка є його матір'ю. Крім того, з вказаного договору вбачається, що станом на момент укладання договору дарування частини квартири, Відповідач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2.

Позивачем в порядку досудового врегулювання спору, 07.06.2017 було направлено відповідачу (на адресу АДРЕСА_5) пропозицію щодо викупу у нього 71/600 частки квартириа АДРЕСА_1 (а.с.11-13), що перебуває у спільній частковій власності за дійсною ринковою вартістю у розмірі 596282,00 грн. Дана пропозиція була отримана особисто відповідачем, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.14)

Вартість своєї пропозиції щодо викупу 71/600 частки квартира АДРЕСА_1 позивач обґрунтувала дійсною ринковою вартістю, яка була визначена експертом Незалежного інституту судових експертиз (НІСЕ) у Висновку за результатами проведення будівельно-технічного експертного дослідження від 29.05.2017 № 8814 (а.с.15-30).

22.06.2017 від відповідача було отримано лист-відмову від пропозиції позивача щодо викупу у нього 71/600 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с. 31), в якій він серед іншого висловлює своє бажання проживати у квартирі на Хрещатику, обґрунтовуючи відсутністю у нього іншого житла, наміром навчатися та тим, що він ніде не працює.

Разом з тим, відповідно до відомостей з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності належить ? частина квартири АДРЕСА_2 загальною площею 29,00 кв.м., житловою - 15,2 кв.м., що підтверджується інформаційною довідкою із РРП.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Згідно з частинами 4, 5 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільного необхідності, на підставі і в порядку, встановленому законом та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника га членам його сім'і. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Із змісту ст. 321 ЦК України випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею, допускається у передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадках, в разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що позивачем внесено на депозитний рахунок суду грошова компенсація вартості згідно квитанцій № 0.0..1 від 24.09.2018 року на суму 396282,00 грн., та квитанції від 21.09.2018 на суму 200000,00 грн., що в сумі складає 596282,00 грн. та відповідає ринковій вартості 71/600 частини квартири АДРЕСА_1, визначеної у висновку експертного дослідження.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6 - 68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Із матеріалів справи вбачається, що припиненням права власності ОСОБА_4 на його частку в спільній частковій власності йому та його сімї не буде спричинено шкоди, оскільки суми, внесеної на депозит суду достатньо для купівлі окремого житла в місті Києві.

Оцінюючи надані позивачем та третьою особою докази та встановлені судом обставини, суд вважає, що умови, передбачені ст. 365 ЦК України, є доведеними.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.

Експертним дослідженням Незалежного інституту судових експертиз (НІСЕ) у Висновку за результатами проведення будівельно-технічного експертного дослідження від 29.05.2017 року № 8814 встановлено, що враховуючи вимоги нормативно-правових актів в галузі будівництва, виділити (розподілити) квартиру АДРЕСА_1 на 71/600 та 529/600 ідеальних часток з технічної точки зору не вбачається можливим.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні питання щодо наявності визначеної п. 3 ч.1 ст.365 ЦК України умови припинення права особи на частку в спільному майні - неможливості спільного володіння і користування майном, суд виходить з того, що правовий режим спільної часткової власності передбачає спільне володіння, користування та розпорядження спільним майном. Спільна власність потребує згоди при її здійсненні (ч.1 ст.358 ЦК України). Порушення цього правового режиму обумовлює неможливість або складність у здійсненні спільної власності, а саме - володінні й користуванні спільним майном. Це може підтверджуватися, зокрема, існуванням неприязних стосунків, недосягненням згоди щодо користування спільним майном тощо.

Суд приходить до висновку, що спільне володіння і користування позивачем та відповідачем квартирою АДРЕСА_1, є неможливим у зв'язку із складними стосунками, що склалися між сторонами, різницею у віці та відсутністю будь-яких взаємовідносин, які б давали змогу говорити про можливість спільного проживання в житловому приміщенні, а також недосягненням сторонами згоди щодо умов користування квартирою.

Крім того, стаття 30 Конституції України гарантує кожному недоторканність житла чи іншого володіння.

У відповідності до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З огляду на те, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, а таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам сім'ї, то суд вбачає наявність обставин, визначених п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України, за умови, передбаченої п. 4 ч. 1 вказаної статті, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати, що складаються із судового збору у сумі 8000,00 грн. та витрат, пов'язаних із проведенням експертизи у сумі 5105,00 грн., а всього - 13105,00 грн.

На підставі наведеного, ст. 365 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 12, 76, 81, 128-131, 141, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3 про припинення права власності, визнання права власності - задовольнити повністю.

Припинити право власності ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на 71/600 частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 71/600 частки квартири АДРЕСА_1 у розмірі 596282 (п'ятсот дев'яносто шість тисяч двісті вісімдесят дві) грн. 00 коп., за рахунок коштів, внесених на депозитний рахунок Печерського районного суду міста Києва квитанцією № 0.0..1 від 24.09.2018 року на суму 396282,00 грн. та квитанцією від 21.09.2018 на суму 200000 (двісті тисяч) грн. 00 коп.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 71/600 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору у сумі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. та витрат, пов'язаних із проведенням експертизи у сумі 5105 (п'ять тисяч сто п'ять) грн. 00 коп., а всього - 13105,00 (тринадцять тисяч сто п'ять) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Апеляційного суду м. Києва або через Печерський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1)

Відповідач: ОСОБА_4: (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1).

Суддя: Р.В. Новак