ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/4817/51/18 Доповідач - Бершадська Г.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

апелянта ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/15057/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року (ухваленого суддею Ящук Т.М., дату складання повного тексту рішення не зазначено) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення відсотків та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов'язання,

ВСТАНОВИВ:

29.12.2016 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення відсотків за грошовою позикою та інфляційних витрат за час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Свої вимоги аргументував тим, що 12.09.2009 року він позичив ОСОБА_1 1000 доларів США, а 01.11.2009 року ще 900 доларів США з терміном повернення до 20.01.2010 року під 5% в місяць за користування коштами.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.02.2012 року стягнуто на його користь із ОСОБА_1 15156,30 грн боргу за вищевказаним договором позики та 18934, 73 грн відсотків нарахованих станом на 28.10.2011 року.

Посилаючись на те, що рішення суду не виконане позивач просив стягнути з відповідача відсотки за період з 28.10.2011 року до 26.12.2016 року (62 місяці) з розрахунку боргу 1900 доларів США, що відповідно до курсу валют станом на 23.12.2016 року становить 49913 грн. Враховуючи те, що сума боргу становить 49913 грн то відповідно сума заборгованості по відсотках становить 154730,3 грн ( 49913 грн*5%*62 місяці).

Також позивач просив стягнути інфляційні витрати за час прострочення виконання зобов'язання від суми 49913 грн, яка є еквівалентна 1900 доларам США, за вказаний період в розмірі 40379,62 грн.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 позов задоволено і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 195109 грн. 92 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 не погодившись з вказаним рішенням суду подав апеляційну скаргу у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Зазначив, що судом не враховано те, що позивач мав право на отримання відсотків і інфляційних втрат лише в межах строку дії позики, тобто до 20.01.2010 року. Крім того, судом не застосовано наслідків спливу строку позовної давності.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що державним виконавцем на виконання рішення суду від 27.02.2012 року було накладено арешт на все його майна та у 2015 році вилучено автомобіль у зв'язку з чим він не міг самостійно реалізувати своє майно та виконати рішення суду.

Вказав, що на даний час реалізовано приміщення тваринницької ферми і виконано рішення суду від від 27.02.2012 року та оскаржуване рішення. При цьому для належного виконання рішень суду йому довелося ще доплатити 25000 грн.

Звернув увагу, що про судові засідання йому не було відомо, оскільки він проживає в м.Тернопіль, про що повідомляв суд, а в Шумському районі зареєстрований в будинку, який не придатний для проживання.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав і вказав, що позивач не мав право на отримання відсотків за користування коштами у розмірі 5% від суми заборгованості щомісячно, що становить 60% річних, оскільки відсотки у такому розмірі можуть нараховуватися тільки в період дії позики коштів.

Зазначив, що позивач також не має права на отримання інфляційних втрат, оскільки він їх просить стягнути з розрахунку позики 1900 доларів США за курсом валют існуючим на час пред'явлення позову.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав і вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Пояснив, що два рішення суду виконано, майно відповідача реалізовано, вирученими коштами погашено борги відповідача і перед іншими стягувачами, а тому скасування рішення буде порушувати права позивача та інших стягувачів.

Зазначив, що позивач має право на отримання процентів до дня повернення позики та на інфляційні втрати у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 12.09.2009 року позичив ОСОБА_1 1000 доларів США, а 01.11.2009 року ще 900 доларів США з терміном повернення до 20.01.2010 року під 5% в місяць за користування коштами (а.с. 8).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27 лютого 2012 року із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 стягнуто 15156.30 грн. боргу за вищевказаними договорами грошової позики та 18934,73 грн відсотків (а.с. 7).

Відповідач рішення суду не виконав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з невиконанням рішення суду, позивач має право на стягнення відсотків за договорами грошової позики за період з 27.12.2012 року по 26.12.2016 року та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошового зобов'язання згідно вищевказаних договорів. При цьому суд зазначив, що інфляційні втрати повинні нараховуватись на суму еквівалентну 1900 доларам США за курсом, який існував на дату пред'явлення даного позову (станом на 23.12.2016 року - 26,27 грн за один долар США), тобто на суму 49913 грн (1900*26,27).

Суд апеляційної інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили сплату відсотків на суму позики, яка надана до 20.01.2010 року.

Відтак, у межах строку позики до 20.01.2010 року відповідач мав обов'язок повернути позику.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 з приводу застосування ч.1 ст. 1048 ЦК України.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 позичив ОСОБА_1 1900 доларів США під 5% місячних за користування коштами на строк до 20.01.2010 року відповідно позикодавець не має права на отримання процентів у зазначеному розмірі за період після 20.01.2010 року.

Суд першої інстанції на вищевказані обставини уваги не звернув і безпідставно стягнув відсотки за період після закінчення строку визначеного договором позики.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Установивши, що між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки, за змістом якої відповідач позичив у позивача грошові кошти в іноземній валюті - 1900 доларів США, суд помилково застосував до таких грошових зобов'язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.

Враховуючи те, що позивач звертаючись з позовом про стягнення боргу за договором позики визначився із сумою стягнення боргу у національній валюті та рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27.02.2012 року визначено грошове зобов'язання в 15156,30 грн., тому вимоги про стягнення інфляційних втрат розрахованих від суми 1900 доларів США за курсом валют на дату пред'явлення позову не підлягають до задоволення.

У випадку невиконання судового рішення, особа вправі захистити своє право шляхом подачі позову в порядку ст. 625 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вказане рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно п.2 ч.2, ч.13 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вказане з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2926,63 грн судового збору.

Апеляційний суд, керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 390, 141 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 19 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у стягненні з ОСОБА_1 195109 грн 92 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 2926,63 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст рішення складено 15 жовтня 2018 року.

Головуючий Г.В.Бершадська

Судді Б.О.Гірський

О.І.Ткач