Справа № 480/1005/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/4812/58/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника - ОСОБА_3,

представника відповідачаФГ Вербового О.А. - Васеньова Д.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Фермерського господарства Вербового Олександра Анатолійовича, рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області, яке ухвалено 07 червня 2018 року об 11 год. 56 хв. у приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області під головуванням судді Терентьєва Г.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства Вербового Олександра Анатолійовича про стягнення збитків,

в с т а н о в и л а:

15 червня 2017 року ОСОБА_2 пред'явила позов до Фермерського господарства Вербового Олександра Анатолійовича про стягнення 62 839 гривень 22 копійок на відшкодування збитків, завданих безпідставним використанням належних їй двох земельних ділянок.

Позов обґрунтовувала наступним.

На підставі державного акту серії НОМЕР_2, виданого 18 вересня 2000 року, вона є власником земельної ділянки площею 7,62 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться на території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Крім того, у 2012 році, на підставі свідоцтва про право на спадщину, після смерті батька, вона стала власником земельної ділянки площею 2,54 га, що знаходиться на території тієї ж сільської ради, з аналогічним цільовим призначенням.

Спочатку, за п'ятирічними договорами оренди, а потім за усною домовленістю, зазначені земельні ділянки перебували в оренді у відповідача, якими він користувався до 2012 року включно, та сплачував їй орендну плату.

В кінці 2012 році вона звернулася ФГ Вербового О.А. з вимогою повернути їй землю, оскільки бажала обробляти її самостійно, проте їй в цьому було відмовлено.

При цьому, відповідач повідомив їй, що між ним та нею існують договірні правовідносини, підставою виникнення яких є діючий договір оренди землі, ніби то укладені з нею та її батьком 20 жовтня 2008 року.

Такий же договір, начебто, укладений і з батьком.

Посилаючись на те, що жодного договору оренди землі у 2008 році ні вона, ні її батько з відповідачем не укладали, ОСОБА_2 пред'явила позов до ФГ Вербового О.А. про визнання договору недійсним, витребування земельних ділянок з незаконного володіння, відшкодування доходів за 2013-2015 роки та стягнення судових витрат.

07 грудня 2015 року рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області її позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди землі, зобов'язано відповідача повернути земельні ділянку, а у вимозі про відшкодування шкоди - відмовлено.

Позивач, посилаючись на указане рішення та обставини, надавши акти про результати роботи комісії по визначенню розмірі збитків власникам землі та землекористувачам, просила стягнути з ФГ Вербового О.А. названу грошову суму.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07 червня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з назначеним рішенням, ФГ Вербового О.А., діючи через свого представника Васеньова Д.О., подало на нього апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду І інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Скаргу обґрунтовувало невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення ним норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів», ліквідовано Апеляційний суд Миколаївської області та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Суддів Апеляційного суду Миколаївської області переведено на роботу на посади суддів Миколаївського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року розпочав роботу Миколаївський апеляційний суд.

У зв'язку із ліквідацією Апеляційного суду Миколаївської області дана справа передана до новоствореного Миколаївського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 11 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Лисенко П.П., судді: Галущенко О.І., Серебрякова Т.В.

Апеляційну скаргу ФГ Вербового О.А. слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм чинного законодавства.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції вважав, що позивачем підтверджено заподіяння йому, як власнику земельних ділянок, збитків в указаному розмірі.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах оскарження передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Оскаржене рішення суду 1 інстанції ухвалене у повній відповідності з виписаним.

Так, відповідно до вимог ст. 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Положеннями ст.ст. 125- 126 ЗК України, встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч. 3 ст. 792 ЦК України та ч. 8 ст. 93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV, (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Згідно ст.13 Закону № 161-XIV, за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону № 161-XIV, однією з підстав припинення договору оренди землі є закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до вимог ст. 34 Закону № 161-XIV (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог.

У разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення земельної ділянки орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

Системний аналіз наведених норм закону дає підстави вважати, що фактичне продовження користування орендованою земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди та без дозволу орендодавця є самовільним зайняттям земельної ділянки, внаслідок чого, особа, яка захопила земельну ділянку повинна відшкодувати її власнику завдані збитки.

В силу статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Під збитками, зокрема, слід розуміти втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначена норма кореспондується з положеннями статей 224, 225 ГК, за змістом яких учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Норми спеціального закону, яким є ЗК України, не дають визначення збитків, але визначають підстави для їх відшкодування.

Згідно із частиною другою ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України).

При цьому, статтею 157 ЗК України встановлено порядок відшкодування збитків, за яким відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі, внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Спеціальним підзаконним актом є також Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року (далі - Порядок).

Пунктом 3 Порядку визначено, що відшкодуванню підлягають, зокрема, інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

Розміри збитків, у тому числі неодержані доходи згідно з п.2 Порядку, визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє зробити висновок, що у випадку не укладення договору оренди або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені статтею 157 ЗК України та Порядком.

Як вбачається з матеріалі справи, позивач, на підставі державного акту серії НОМЕР_2, виданого 18 вересня 2000 року, позивач є власником земельної ділянки площею 7,62 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та 1/3 частини іншої земельної ділянки площею 2,54 га, яку вона отримала в порядку спадкування за законом після смерті батька. Зазначені земельні ділянки знаходяться на території Безводненської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Спочатку за договором оренди, а потім за усною домовленістю, ці ділянки перебували в оренді у відповідача, які він обробляв протягом всього часу до 2012 року та платив орендну плату. У 2012 році на вимогу ОСОБА_2 повернути земельні ділянки, ФГ Вербового О.А. відмовило та повідомило, що існує договір оренди, укладений 20 жовтня 2008 року ніби то з нею та її батьком, строк якого ще не сплив. 07 грудня 2015 року рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області, визнано недійсним договір оренди укладений 20 жовтня 2008 року та зобов'язано відповідача повернути земельні ділянку, в решті позовних вимог про відшкодування шкоди відмовлено (а.с.4-12).

З вищевикладеного слідує, що у 2008 році договір оренди землі між ОСОБА_2 та ФГ Вербового О.А. не укладався, проте останній продовжував користуватися землею до 2016 року і, при цьому, орендну плату не сплачував. Іншого сторона відповідача належними та допустимими доказами не довела, хоча за процесуальним законом, то є її обов'язком.

За такого, слід вважати доведеним, що у 2013-2015 роках відповідач без законних правових підстав використовував земельні ділянки позивача на власну потребу, чим позбавив ту можливості отримувати дохід від землі, і у зв'язку з чим повинен відшкодувати завдані їй збитки, розмір яких необхідно визначити, за відсутності у законі прямої заборони про таке, відповідно до постанов КМУ від 19 квітня 1993 року № 284 та 25 липня 2007 року № 663.

Відповідно до названих постанов та актів про результати роботи комісії по визначенню та відшкодуванню збитків власникам землі та землекористувачам від 07 квітня 2017 року, нараховані збитки за 2013 рік та за 2014 рік за протиправне використання земельній ділянці 7,62 га становлять по 16 044 гривні 67 копійок, у 2015 році зазначені збитки становили 20 040 гривень 80 копійок (а.с. 14, 15, 16). Збитки за використання земельної ділянки площею 2,54 га у 2013-2014 роки склали 10 708 гривень (а.с. - 17-18).

Названі підрахунки та порядок їх проведення відповідач не спростував належними та допустимими доказами, а тому їх слід вважати вірними та обґрунтованим, а визначену грошову суму - доведеною та належною до стягнення, свідченням чого є добровільне виконання відповідачем оскарженого рішення (а.с. - 103-104).

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то, як на думку колегії суддів, законних підстав для задоволення апеляційної скарги немає і в ній слід відмовити за недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства Вербового Олександра Анатолійовича залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07 червня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова

__________________________________________________

Повний текст постанови складено 31 жовтня 2018 року