ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року

м.Суми

Справа №583/1779/18

Номер провадження 22-ц/788/1543/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 липня 2018 року в складі судді Ярошенко Т.О., ухваленого в м. Охтирка, повний текст якого складений 04 липня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

09 травня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитного боргу, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 12 грудня 2007 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальниця отримала кредит у розмірі 4400 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення позичальниця не виконала, тому станом на 31 березня 2018 року утворився борг на загальну суму 85754,60 грн, який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 липня 2018 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 грудня 2007 року станом на 31 березня 2018 року в сумі 8748,59 грн та понесені судові витрати у розмірі 179,70 грн, а всього 8928,29 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

АТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду в частині зменшення заборгованості по процентам та відмови у стягненні пені і штрафів не погодилось і, посилаючись на неповне з'ясування обставин у справі, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його змінити в частині незадоволених вимог про стягнення процентів, пені і штрафу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги банк обґрунтовує тим, що відповідач заперечень проти позову не подавав, розмір заборгованості, як і факт укладення кредитного договору не спростував. Крім того, позивач вказує, що між сторонами виникли кредитні правовідносини на підставі договору приєднання, а відтак, підписання позичальником всіх складових цього договору, зокрема, Умов і Правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку є не обов'язковим. Таким чином, як вважає позивач, законних підстав для нарахування відповідачу заборгованості по процентам за користування кредитом за ставкою Національного банку України суд першої інстанції не мав.

В іншій частині, тобто, в частині вирішених вимог про стягнення боргу по тілу кредиту, судове рішення не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення слід скасувати і у задоволенні позову відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України).

Проте, зазначеним вимогам процесуального закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 12 грудня 2007 року ОСОБА_1 заповнила анкету та підписала заяву позичальника № SUXRRU10000733, в якій просила банк надати їй строковий кредит у сумі 1153,60 грн на строк 12 місяців з 12 грудня 2007 року по 11 грудня 2008 року включно з умовою сплати за користування кредитом 0,01% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, єдиноразової винагороди банку у розмірі 123,60 грн в обмін на зобов'язання повернути кредит, сплатити відсотки, винагороду, комісію в зазначені строки в заяві позичальника та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с. 8).

Крім того, в заяві позичальника № SUXRRU10000733 передбачено, що погашення заборгованості здійснюється щомісячно у період з 20 по 25 число у сумі 96,20 грн, для чого банк відкрив позичальниці рахунок № НОМЕР_1 для сплати коштів. Також, ОСОБА_1 погодилась, що при порушенні своїх зобов'язань по поверненні кредиту вона має сплатити банку пеню у розмірі, вказаному у п. 5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт).

У заяві позичальника також зазначено, що у забезпечення виконання кредитних зобов'язань у межах суми 1154,40 грн придбаний за кредитні кошти товар згідно з рахунком - фактурою №2/12 від 12 грудня 2007 року є предметом застави.

До того ж, у зазначеній вище заяві позичальника № SUXRRU10000733 від 12 грудня 2007 року ОСОБА_1 своїм підписом засвідчила, що ознайомилась та погодилась на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були надані їй у письмовій формі, а також підтвердила що їй була надана інформація про умови кредитування в Приватбанку.

З викладеного вище вбачається, що між банком та ОСОБА_1 12 грудня 2007 року був укладений кредитно-заставний договір строком дії по 11 грудня 2008 року.

Позичальниця також виявила бажання про надання їй кредитного ліміту у сумі 500 грн з базовою процентною ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 3% на місяць (36% річних) на суму залишку заборгованості.

12 грудня 2007 року банк видав позичальниці кредитну картку № НОМЕР_2 «Кредитка «Універсальна 30 днів пільгового періоду» зі строком дії по квітень 2009 року.

Підписавши заяву позичальника, ОСОБА_1 приєдналась до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку і погодилась, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Своїм підписом у заяві позичальника № SUXRRU10000733 відповідач ОСОБА_1 засвідчила, що була ознайомлена і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які їй були надані для ознайомлення в письмовому вигляді.

Отже, 12 грудня 2007 року між ОСОБА_1 і банком, крім кредитно-заставного договору, також був укладений і кредитний договір.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 12 грудня 2007 року станом на 31 березня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 85754,60 грн, яка складається з 4031,02 грн заборгованості за кредитом, 73100,43 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, 4063,41 грн заборгованості за пенею та комісією, 500 грн фіксованої частини штрафу та 4059,74 процентної складової штрафу (а.с. 5-7).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитний договір № б/н від 12 грудня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений і остання має обов'язок повернути кредитні кошти та сплатити відсотки за користування коштами. Проте, як вказав суд першої інстанції, враховуючи, що умовами укладеного договору розмір процентів за користування кредитом, пеня і штраф не були передбачені, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку позичальниця не підписувала й оригінали цих документів позивач відповідачу не передавав, тому вимоги про стягнення 73100,43 грн боргу по процентам за користування кредитними коштами задовольнив частково, оскільки виходив з передбаченого ч. 1 ст. 1054 ЦК України обов'язку позичальника сплачувати банку проценти за користування кредитом за обліковою ставкою Національного банку України, які суд визначив у розмірі 4717,57 грн, а у задоволенні вимог про стягнення пені і штрафу - відмовив.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

У розрахунку заборгованості по кредитному договору за період з 12 грудня 2007 року по 31 березня 2018 року відображений рух коштів, що, на думку позивача, підтверджує використання ОСОБА_1 кредитних коштів за кредитним договором від 12 грудня 2007 року, а саме: з 15 лютого 2010 року позичальниця почала використовувати кредитні кошти та частково повертати борг (а.с. 5-7).

Поточна заборгованість по кредиту та по процентам за користування кредитними коштами за вказаним вище розрахунком заборгованості виникла у відповідача з 27 червня 2010 року.

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 1999 року по 21 липня 2018 року вбачається, що рух коштів (використання кредитних коштів, їх часткове повернення позичальницею, нарахування банком процентів, пені та штрафу) здійснювався з використанням кредитних карток № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, № НОМЕР_4, № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 (а.с. 45-53).

При цьому, кредитна картка № НОМЕР_2, яка була видана позичальниці 12 грудня 2007 року, мала строк дії по 30 квітня 2009 року.

Інші кредитні картки, а саме: № НОМЕР_3 зі строком дії по червень 2013 року, № НОМЕР_4 зі строком дії по лютий 2014 року, № НОМЕР_5 зі строком дії по грудень 2014 року та № НОМЕР_6 зі строком дії по січень 2016 року банк видавав ОСОБА_1 на підставі кредитного договору, який був укладений з позичальницею 11 лютого 2010 року шляхом підписання нею іншої анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку та Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

З викладеного вище вбачається, що на одному банківському рахунку, який позивач відкрив позичальниці 12 грудня 2007 року, обліковуються один кредитно-заставний договір, а також два кредитні договори. При цьому, АТ КБ «Приватбанк», як вбачається із виписки по особовому рахунку позичальниці за період з 01 січня 1999 року по 21 липня 2018 року, обліковує загальну кредитну заборгованість, яка утворилась за різними кредитними договорами.

При цьому, виходячи з даних виписки, по кредитній картці № НОМЕР_2, яка була видана відповідачу 12 грудня 2007 року, операції з використання і повернення позичальницею кредитних коштів за період з 12 грудня 2007 року по 30 квітня 2009 року не відображені, проте, відображені операції банку зі встановлення і збільшення кредитного ліміту, списання процентів за використання кредитного ліміту, нарахування штрафу а також інші операції, які вчинялись під час дії кредитних карток виданих після 11 лютого 2010 року, тобто, після укладення нового кредитного договору від 11 лютого 2010 року між банком і відповідачем.

Крім того, як зазначалось вище, обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав суду першої інстанції анкету та заяву позичальника № SUXRRU10000733 від 12 грудня 2007 року, тобто, докази укладення з відповідачем кредитно-заставного договору та кредитного договору, за яким обліковувалась кредитна картка № НОМЕР_2 зі строком дії по квітень 2009 року.

Проте, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 12 грудня 2007 року, а також підтверджується випискою по особовому рахунку ОСОБА_1, у межах строку дії кредитної картки № НОМЕР_2, тобто, за період з 12 грудня 2007 року по 30 квітня 2009 року відповідач ні поточної, ані простроченої заборгованості перед банком не мала, тобто, кредитна заборгованість була відсутня.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи, банк заявив позовні вимоги стосовно кредитної заборгованості, яка виникла у відповідача ОСОБА_1 внаслідок неналежного виконання умов іншого кредитного договору, проте, вказані обставини не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Підстав вважати, що після закінчення строку дії кредитної картки № НОМЕР_2 у квітні 2009 року кредитні правовідносини між банком і позичальницею ОСОБА_1 були продовжені, тобто, що була пролонгована дія тієї кредитної картки, а, відтак, і дія умов кредитного договору від 12 грудня 2007 року, колегія суддів не вбачає, оскільки доказів на підтвердження цього матеріали справи не містять. До того ж, умови кредитних договорів, укладених 12 грудня 2007 року і 11 лютого 2010 року, є відмінними.

Отже, ураховуючи, що банк не заявляв у суді першої інстанції позовних вимог щодо кредитного боргу, який обліковується за відповідачем на підставі кредитного договору від 11 лютого 2010 року, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про відсутність кредитної заборгованості за договором від 12 грудня 2007 року, тому, на думку колегії суддів, підстави для задоволення заявлених позовних вимог банку відсутні.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню, а у задоволенні позову із зазначених вище підстав слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 04 липня 2018 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному № б/н від 12 грудня 2007 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач (підпис) С.Г.Хвостик

Судді: (підпис) В.І.Криворотенко

(підпис) Т.А.Левченко