Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 308/1778/15-ц

провадження № 61-32381св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Державний вищий навчальний заклад Ужгородський національний університет,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Куштана Б. П., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила зобов'язати Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський Національний Університет» нарахувати їй та виплатити доплату за лікувально-діагностичну роботу в розмірі 30 % від посадового окладу за період роботи з 01 вересня 2008 року до 30 листопада 2014 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в 1996 році вона була прийнята на посаду асистента кафедри загальної хірургії у Державному вищому навчальному закладі «Ужгородський Національний Університет».

Наказом від 17жовтня 1997року № 206-03 її переведено з посади асистента на посаду доцента кафедри загальної хірургії з доплатою у розмірі 30 % за лікувальну роботу.

З липня 2005 року до серпня 2008 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною, після закінчення якої з серпня 2008 року продовжила працювати на раніше займаній посаді.

Проте з серпня 2008 року до грудня 2014 року, всупереч вимогам чинного законодавства України та Положенню про клінічний лікувально-профілактичний заклад охорони здоров'я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 1997 року № 174, вона не отримувала доплату за лікувально-діагностичну роботу.

З 01 грудня 2014 року Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський Національний Університет» наказом встановив їй доплату за лікувальну роботу у розмірі 30 %.

Посилаючись на викладене, просила позов задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року у складі судді Бенца К. К. позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Зобов'язано Державний вищий навчальний заклад Ужгородський національний університет нарахувати та виплатити ОСОБА_3 доплату за лікувально-діагностичну роботу у розмірі 30 % від посадового окладу за період з 01 вересня 2008 року до 30 листопада 2014 року.

Суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив вимоги законодавства, припинивши в односторонньому порядку нараховувати і виплачувати позивачу доплати за лікувально-діагностичну роботу в закладі охорони здоров'я, будь-якого наказу з цього питання не видав і, тим самим, незаконно погіршив умови її оплати праці.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що виплата доплати за лікувальну роботу у розмірі 30 % до 2005 року не може бути підставою для продовження їй виплат після виходу позивача із відпустки по догляду за дитиною, оскільки після обрання її на посаду доцента кафедри госпітальної хірургії у 2005 році відповідна доплата не встановлювалась. Така доплата була встановлена лише з 01 грудня 2014 року, тобто після її звернення із відповідною заявою до ректора університету та надання довідки про виконання лікувальної роботи без отримання заробітної плати в Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А. Новака.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зазначала, що суд не звернув увагу на те, що відповідач в односторонньому порядку погіршив умови праці без її відома та згоди, чим порушив вимоги статті 97 КЗпП України.

Державний вищий навчальний заклад Ужгородський національний університет подав заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що апеляційний суд всебічно, повно, об'єктивно дослідив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 308/1778/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що 14 грудня 1995 року ОСОБА_3 присвоєно наукову ступінь кандидата медичних наук.

Наказом Ужгородського державного університету від 17 жовтня 1997 року ОСОБА_3 переведена на посаду доцента кафедри загальної хірургії (курс очних хвороб) з місячним окладом 293,25 грн та доплатою у розмірі 30 % за лікувальну роботу до 30 червня 1998 року.

Наказом Ужгородського державного університету від 31 травня 2001 доценту кафедри загальної хірургії ОСОБА_3 продовжено строк роботи на займаній посаді до проведення конкурсу.

Згідно з наказом від 31 липня 2001 року № 152 у зв'язку з реорганізацією кафедри медичного факультету (передачею спеціальних курсів з однієї кафедри на іншу) доцента кафедри ОСОБА_3 з 01 серпня 2001 року переведено на кафедру госпітальної хірургії, а наказом від 29 квітня 2005 року - обрано на посаду доцента кафедри госпітальної хірургії терміном на сім років.

З 07 жовтня 2005 року до 24 серпня 2008 року ОСОБА_3 перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.

З 2009 року ОСОБА_3 проводила лікувально-діагностичну роботу на базі офтальмологічного відділення та заробітну плату не отримувала.

При цьому ОСОБА_3 виплачувалась надбавка за лікувально-діагностичну роботу з 18 жовтня 1998 року, проте з 07 жовтня 2005 року виплата надбавки припинилася у зв'язку з відпусткою по догляду за дитиною з 07 жовтня 2005 року до 24 серпня 2008 року.

У подальшому надбавку за лікувально-діагностичну роботу призначено з 01 грудня 2014 року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною четвертою статті 97 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до пункту 5.1 Положення про клінічний заклад охорони здоров'я, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 червня 1997 року № 174, працівники клініки з числа професорсько-викладацького складу беруть участь у проведенні лікувально-діагностичного процесу, здійснюють обходи, консультації хворих, організовують консиліуми, визначають і коригують плани і тактику подальшого обстеження і лікування хворих, разом з іншими співробітниками клінічного закладу несуть відповідальність за якість лікувально-діагностичного процесу, організують клінічні, патолого-анатомічні та науково-практичні конференції лікарів клінічного закладу.

Згідно з пунктом 8 Інструкції про оплату праці та розміри ставок заробітної плати професорсько-викладацького складу вищих навчальних закладів, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 02 квітня 1993 року № 90, професорсько-викладацькому складу медичних вищих навчальних закладів, інститутів удосконалення лікарів і медичних факультетів інших вищих навчальних закладів встановлюється доплата за лікувально-діагностичну роботу в клініках та інших закладах охорони здоров'я, що є клінічними базами, в таких розмірах від посадового окладу завідуючим кафедрами, професорам і доцентам - 50 %.

Вирішуючи спір, апеляційний суд зробив висновок щодо відсутності у відповідача підстав для виплати доплати за лікувальну роботу після виходу із відпустки по догляду за дитиною, оскільки ОСОБА_3 не зверталася з відповідною заявою до ректора університету.

При цьому, не звернув увагу на те, що ні в Положенні про клінічний заклад охорони здоров'я, ні в Інструкції про оплату праці та розміри ставок заробітної плати професорсько-викладацького складу вищих навчальних закладів не зазначено таку підставу як звернення з відповідними заявами, надання додаткових доказів тощо.

Крім того, жодна із сторін у встановленому законом порядку не оспорювали правомірність та підстави виплати ОСОБА_3 доплат за лікувально-діагностичну роботу в клініках в розмірі 30 % з 17 жовтня 1997 року до 07 жовтня 2005 року.

Тобто апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 07 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат