Постанова

Іменем України

12 вересня2018 року

м. Київ

справа № 752/589/16-ц

провадження № 61-16381св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року у складі судді Новака А. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є. Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначено, що 18 січня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 45 000,00 доларів США, зі сплатою 12,25 % річних, строком до 17 січня 2022 року.

Відповідач своїх зобов'язань за укладеним кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 08 грудня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 11 280,58 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 264 537,38 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 9 353,22 доларів США, заборгованість зі сплати відсотків - 1 531,26 доларів США, пеня - 396,10 доларів США.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 280,58 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 08 грудня 2015 року становить 264 537,38 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не належним чином виконував зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору, внаслідок чого утворилася заборгованість, що підлягає стягненню в судовому порядку.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що банк, порушуючи пункт 2.5 кредитного договору надлишково сплачену позичальником суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 20 000,00 доларів США направив на погашення тіла кредиту, а не відсотків, при цьому встановити наявність/відсутність заборгованості чи її розмір у судовому засіданні на підставі наданого банком розрахунку не є можливими, оскільки цифри, зазначені у розрахунку банку, не підтверджені жодним первинним документом. Крім того, суди не перевірили факту отримання позичальником коштів за кредитним договором, оскільки договір та додаткова угода до нього не підтверджують цього. Також суди безпідставно стягнули суму пені у доларах США, а не у гривні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 13 грудня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.

У травні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «Укрсоцбанк» на касаційну скаргу, у якому останній просить касаційну скаргу відхилити.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що 18 січня 2007 року між АКБР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 45 000,00 доларів США, зі сплатою 12,25 % річних, строком до 17 січня 2022 року.

Відповідач своїх зобов'язань за укладеним кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 08 грудня 2015 року утворилася заборгованість у сумі 11 280,58 доларів США, що за курсом Національного банку України складає 264 537,38 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 9 353,22 доларів США, заборгованість зі сплати відсотків - 1 531,26 доларів США, пеня - 396,10 доларів США.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з доведеності наявності заборгованості у відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу відповідача, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачем не виконувався обов'язок по сплаті відсотків, а тому утворилась заборгованість, що надало право банку на дострокову вимогу про повернення кредиту в цілому.

Проте з такими висновками в повній мірі погодитись не можна з огляду на таке.

У відповідності до вимог статті 213 ЦПК України 2004 рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі статтею 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За змістом статей 303, 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права щодо законності й обґрунтованості.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, а також інша відповідальність за порушення виконання зобов'язання, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Звертаючись до суду із позовом до боржника, банк посилався на наявність у останнього заборгованості за кредитним договором та на підтвердження цього надав розрахунок, в якому відображено суму отриманих коштів, дату та суму погашення тіла кредиту, прострочених та нарахованих відсотків.

Проте, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не надав належні оцінку усім доводам апеляційної скарги, не навів у своєму рішенні мотивів їх відхилення.

Заперечуючи наявність саме простроченої заборгованості за кредитом, а тому і відсутність у позивача права вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, відповідач посилався на здійснення ним переплати за кредитом.

Проте, суд апеляційної інстанції при оцінці цього доводу обмежився лише формальним посиланням на те, що банком визнається сплата відповідачем 20 000,00 доларів США та не перевірив чи відповідає розрахунок заборгованості умовам договору, внаслідок чого не перевірив правильність визначеного позивачем розміру простроченої заборгованості та, відповідно, набуття банком право вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості.

Так за умовами укладеного між сторонами кредитного договору, позичальник зобов'язувався погашати кредит згідно з графіком шляхом щомісячної сплати 250,00 доларів США. Згідно з графіком, станом на грудень 2015 року відповідач повинен був повернути кредит на суму 26 750,00 доларів США. Згідно з розрахунком, наданого позивачем, станом на 08 грудня 2015 року відповідачем повернуто кредиту на суму 32 896,85 доларів США.

У пункті 3.4 кредитного договору передбачено право позичальника на дострокове повернення кредиту.

Стороною позивача визнається дострокова сплата відповідачем 20 000,00 доларів США, які з пояснень представника відповідача зараховані в рахунок погашення тіла кредиту, проте у графіку заборгованості, наданому відповідачем, сплата 25 червня 2011 року 20 000,00 доларів США не призвела до зменшення суми тіла кредиту у 2011 році на 20 000,00 доларів США, а таке зменшення згідно розрахунку зафіксовано лише у липні 2014 року.

У відповідності до пункту 2.4 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у останні робочий день місяця із розрахунку факт/360.

Отже, суду належало б встановити, яким чином здійснено зарахування достроково сплачених 20 000,00 доларів США, оскільки нарахування відсотків здійснюється за фактичне користування кредитними коштами, а тому зарахування погашення тіла кредиту у 2011 році, чи у 2014 році не може не вплинути на розмір нарахованих відсотків за користування кредитом.

Отже, виходячи з загальних вимог процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд в силу своїх повноважень не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, надав належну оцінку усім наявним у справі доказам та заперечення відповідача.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та змісту заперечень відповідача, висновок суду про задоволення позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав.

З урахуванням наведеного, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже воно підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

При цьому під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, за винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик