Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/25009/15-ц

провадження № 61-7062св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року у складі судді Юзькововї О. Л. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Вербової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування збитків, завданих внаслідок неповернення у строки, передбачені договором, банківських вкладів.

Позов мотивовано тим, що протягом 2011 - 2012 років він уклав з публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» (далі - ПАТ «Банк «Таврика») шість договорів банківських строкових вкладів. На депозитні рахунки банку були внесені власні заощадження. Після закінчення строку дії договорів банк не повернув кошти. У грудні 2012 року банк віднесено до категорії неплатоспроможних, а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 33 про введення тимчасової адміністрації. Вказує про те, що дана обставина не доводилась до відома вкладників і мала прихований характер, оскільки як постанова Правління НБУ так і рішення Фонду не реєструвались у Міністерстві юстиції України. Проте, з моменту введення тимчасової адміністрації Фонд прийняв на себе всі функції управління та контролю над ПАТ «Банк «Таврика». 13 лютого 2013 року позивачеві було повернуто лише частину коштів у розмірі 200 000,00 грн, за вкладом у доларах США «Пенсійний» № ПСД (391) 1613, що закінчився 08 січня 2013 року.

Такі дії відповідача не відповідають вимогам чинного законодавства, та суперечать положенням Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб». Також відмова відповідача повернути власність позивача не відповідає положенням Конституції України та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням вищевикладеного, збільшивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на його користь суми вкладів, також, передбачені статтею 625 ЦК України 3 % річних, інфляційні збитки та шкоду відповідно до вимог статті 1061 ЦК України, а всього 38 520,30 доларів США, 51 975,40 Євро та 2 143 147,67 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, він не є правонаступником ПАТ «Банк «Таврика» та не може відповідати за його зобов'язаннями. Оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року рішення Шевченківського районного суду від 19 травня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками районного суду, зазначивши, що вони відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року, справа № 6-1123цс16.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не визначилися з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що підлягає застосуванню. Правовідносини, які виникли між ним та банком, мають цивільно-правовий характер та виникли із договору банківського вкладу. Тому банк відповідно до частини другої статті 1060 ЦК України зобов'язаний на першу вимогу вкладника видати суму вкладу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Таврика» було укладено договори банківського строкового вкладу:

- «Пенсійний» № ПСД (391) 1613 від 16 грудня 2011 року сума вкладу - 48 000,00 доларів США строком до 08 січня 2013 року;

- «Пенсійний» № ПСД (391) 774 від 10 січня 2012 року сума вкладу 36 000,00 Євро строком до 04 лютого 2013 року;

- «Море відсотків» № МК 7859 від 01 листопада 2012 року сума вкладу 42 500,00 грн строком до 31 січня 2013 року;

- «Пенсійний» ПСГ (з91) 8186 від 19 грудня 2011 року сума вкладу 300 000,00 грн строком до 21 червня 2013 року;

- «Пенсійний» № ПСГ (391) 9097 у розмірі 300 000,00 грн строком до 05 липня 2013 року;

- «Пенсійний» № ПСД (391) 2164 від 05 січня 2012 року сума вкладу 2 400,00 доларів США строком до 05 липня 2013 року.

13 лютого 2013 року ПАТ «Банк «Таврика» повернуло ОСОБА_1 через відділення ПАТ «Імексбанк частину коштів у розмірі 200 000,00 грн за вкладом у доларах США «Пенсійний» № ПСД (391) 1613, що закінчився 08 січня 2013 року.

20 березня 2013 року Правлінням НБУ постановою № 97 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Таврика».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 березня 2013 року № 17 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Таврика» з 21 березня 2013 року.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Частинами 1-3 статті 27 Законупередбачено, що уповноважена особа фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Відповідно до підпунктів 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Згідно з частиною другою статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

З аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов'язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відшкодування збитків, завданих внаслідок неповернення у строки, передбачені договором банківських вкладів, оскільки ці вимоги заявлено поза процедурою, визначеною Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції з висновком якого погодився і апеляційний суд норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення апеляційного суду, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило