____________________________________________________________________________________________________________________ Справа № 520/1582/17
Провадження № 2/520/2009/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі - Єгоровій Н.Ю.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про визнання права власності на обов'язкову частку в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 09 лютого 2017 року звернулася до Київського районного суду міста Одеси з позовом, який під час розгляду справи уточнювала та згідно з останньою редакцією позову до ОСОБА_3 про визнання права власності на обов'язкову частку в порядку спадкування, просить суд визнати за нею - ОСОБА_1 право власності на: 1/12 частку квартири АДРЕСА_2; ? частку земельної ділянки, площею 4,70 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада; ? частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є матір'ю ОСОБА_5, якому за час життя належало на праві власності нерухоме майно: ? частка квартири АДРЕСА_2; земельна ділянка, площею 4,70 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада; квартира АДРЕСА_1.

За час життя, її син - ОСОБА_5 склав заповіт від 20 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Одеської області Березовською О.Г., зареєстрований в реєстрі за №429, згідно з яким заповів у разі своєї смерті усе належне йому за час життя майно - ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_4 - ОСОБА_5 помер, після смерті якого відкрилась спадщина на вищевказане нерухоме майно.

Позивачка зазначила, що вона є спадкоємцем першої черги, а також має обов'язкову частку спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, у зв'язку з чим звернулась з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої І.І., якою в свою чергу було надано лист позивачеві, в якому роз'яснено, що видати свідоцтво про прийняття спадщини не представляється можливим, з причин того, що ОСОБА_1 не надано оригінали правовстановлюючих документів на спадщину.

Позивач стверджує, що правовстановлюючі документи на вищевказане нерухоме майно перебувають у відповідача по справі - ОСОБА_3, яка в свою чергу не надає їх позивачці, у зв'язку з чим остання позбавлена можливості прийняти спадщину після смерті свого сина, що стало приводом для звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 17 лютого 2017 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання.

11 квітня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні, призначеному 26 жовтня 2018 року, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_3 під час розгляду справи заперечувала проти задоволення позовних вимог, однак у судовому засіданні, призначеному 26 жовтня 2018 року, визнала вимоги ОСОБА_1, не заперечувала проти їх задоволення, визнала, що дійсно позивач має право на обов'язкову частку спадщини після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 належало на праві власності наступне нерухоме майно:

- 1/3 частка квартири АДРЕСА_2, на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2, виданого 04.02.2000 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за №83775933 від 29 березня 2017 року (а.с.35,36) та довідкою Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №447741.67.14 від 27.10.2014 року (а.с.77);

- квартира АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_3 від 07.05.2001 року, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» за реєстровим номером 1832 книга №19 стр.47, що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Березівське бюро технічної інвентаризації» за вих. №10 від 14 жовтня 2014 року (а.с.79);

- земельна ділянка, площею 4,7016 га, з кадастровим номером НОМЕР_4, цільове призначення: А.01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада, на підставі державного акту від 27.01.2003 року серії НОМЕР_5, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-014 від 14 жовтня 2014 року (а.с.81,82), а також довідкою Відділу держземагенства у Березівському районі Одеської області від 14 жовтня 2014 року, за №436, якою підтверджено, що державний акт серії НОМЕР_5, виданий на ім'я ОСОБА_5, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №1107 від 27 січня 2003 року (а.с.87).

За час життя, ОСОБА_5 склав заповіт від 20 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Березівського районного нотаріального округу Березовською О.Г., зареєстрований в реєстрі за №429, згідно з яким ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив розпорядження та заповів усе належне йому на праві власності усе майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати та на що він за законом матиме право - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 49 років ОСОБА_5 помер, про що 01 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №8937, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 (а.с.67).

З метою повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29 березня 2017 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Пачевої Ірини Іванівни належним чином завірену копію спадкової справи №14/2014, заведену до майна ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

З отриманої копії вказаної спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, 25 вересня 2014 року до нотаріуса звернулась ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини за законом, яка була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., зареєстрована в реєстрі за №2341, в якій ОСОБА_3 повідомила, що крім неї, спадкоємцем, який має право на обов'язкову частку згідно ст. 1241 ЦК України, є матір померлого - ОСОБА_1 (а.с.61).

З матеріалів спадкової справи №14/2014 вбачається, що 02 грудня 2014 року до нотаріуса надійшла заява про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, від ОСОБА_1 (а.с.88).

17 лютого 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. надано ОСОБА_1 лист-роз'яснення за №49/02-14, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не надано правовстановлюючі документи на спадкове майно, у зв'язку з чим видати свідоцтво про право на спадщину не представляється можливим та роз'яснено право останньої на звернення до суду з відповідним позовом (а.с.101).

У зв'язку з чим, позивач посилаючись на те, що відповідачка не надає їй правовстановлюючі документи щодо нерухоме майна, яке є спадщиною після смерті її сина ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, звернулась до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується свідоцтвом про народження останнього серії НОМЕР_7 (а.с.91).

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. (ч.1 ст.1235 ЦК України).

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. (ч.2 ст.1235 ЦК України).

Однак, заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. (ч.3 ст.1235 ЦК України).

Право на обов'язкову частку у спадщині встановлено ст. 1241 ЦК України, частиною першої якої передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, входить до кола осіб, яка має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті свого сина - ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, що було досліджено та встановлено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., викладеним у листі від 02.02.2016 року за №28/01-16 (а.с.12), та визнане особисто відповідачем ОСОБА_3, яка є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5, у заяві від 16 вересня 2014 року про прийняття спадщини, поданою до нотаріуса 25.09.2014 року (а.с.61). а також підтверджено в судовому засіданні 26 жовтня 2018 року.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У зв'язку з чим, вказаний факт, а саме, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, має право на обов'язкову частку спадщину після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, у відповідності до ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає.

На підставі вищевикладеного вбачається, що після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, спадкоємцями є дві особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_1, яка в свою чергу має право на обов'язкову частку спадкового майна, яка складає, відповідно до вимоги ч.3 ст.1235 ЦК України, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом.

Отже обов'язкова частка спадщини на яку ОСОБА_1 має право, з урахуванням того, що за законом після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, спадщина розподілялась би між двома спадкоємцями, складає:

- 1/12 частка (? частка (обов'язкова) від 1/6 частки (яка б підлягала за законом) від 1/3 частки (належної спадкодавцю)) квартири АДРЕСА_2;

- ? частка (? частка (обов'язкова) від 1/2 частки (яка б підлягала за законом) від нерухомого майна належного спадкодавцю) квартири АДРЕСА_1;

- ? частка (? частка (обов'язкова) від 1/2 частки (яка б підлягала за законом) від нерухомого майна належного спадкодавцю) земельної ділянки, площею 4,7016 га, з кадастровим номером НОМЕР_4, цільове призначення: А.01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада.

Судом також встановлено, що на теперішній час, позивачка не може оформити свої спадкові права на вказане майно після смерті свого сина в порядку спадкування, так як правовстановлюючі документи щодо вказаного спадкового майна перебувають у відповідача - ОСОБА_3, якою на час звернення позивача до суду, оспорювалось право позивача на спадщину та не надавались оригінали правовстановлюючих документів стосовно нерухомого майна, яке складає спадщину, що унеможливлює отримання спадщини у відповідності до ст. 46 Закону України «Про нотаріат», якою встановлено, що неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою зокрема у тому числі для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Вказаний факт не надання позивачеві оригіналів правовстановлюючих документів стосовно нерухомого майна, яке складає спадщину, було визнано відповідачем під час визнання позову в судовому засіданні 26.10.2018 року.

Пунктом 23Постанови Пленуму Верхового суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

З підстави не можливості оформлення спадщини через нотаріальну контору, справа підвідомча судові.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже на підставі вищевикладеного, оскільки позивач має право на обов'язкову частку спадщини після смерті сина, однак позбавлена можливості оформити свої спадкові права, у зв'язку з ненаданням відповідачем правовстановлюючих документів, що в свою чергу було визнано відповідачем в судовому засіданні 26.10.2018 року, за наслідком чого визнані позовні вимоги, суд вважає, що порушені права позивача підлягають захисту шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на: 1/12 частку квартири АДРЕСА_2; ? частку квартири АДРЕСА_1; - ? частку земельної ділянки, площею 4,7016 га, з кадастровим номером НОМЕР_4, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада, в порядку спадкування на обов'язкову частку після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

Також судом враховується, що факт ненадання документів позивачеві, що унеможливлює останній прийняти спадщину, не є підставою для усунення від спадкування.

Згідно з ч. 1 ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (ч. 1 ст. 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство.

Задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає, що порушені права позивача ОСОБА_1 підлягають обов'язковому захисту, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Згідно з ч.1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 13, 76-82, 89, 141, 206, 263-265, 352, 354, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1) про визнання права власності на обов'язкову частку в порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на 1/12 частку квартири АДРЕСА_2, як на обов'язкову частку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, як на обов'язкову частку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, право власності на ? частку земельної ділянки, площею 4,7016 га, з кадастровим номером НОМЕР_4, цільове призначення: А.01.01 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, категорія - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: Одеська область, Березівський район, Розквітівська сільська рада, як на обов'язкову частку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.