№2/760/3012/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року Солом'янський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.

за участю секретаря Гаєвської С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві

справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в жовтні 2017 р. звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 боргу за договором позики з урахуванням інфляційних збитків та 3% річних, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 26.01.2013 р., яка станом на 30.09.2017 р. становить 269597,71 грн., з яких: 138000 грн. - сума основного боргу, 6996,93 грн. - 3% річних, 97200,28 грн. - проценти за користування коштами, 27400,50 грн. - втрати від інфляції.

Також просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн. та судовий збір в сумі 2695,98 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 26 січня 2013 р. відповідач ОСОБА_2 отримав в позику у позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 140000 грн., строком на три роки, про що було відповідачем власноруч складено розписку, за якою він зобов'язався повертати грошові кошти щомісячно рівними частками.

Однак, своє зобов'язання з повернення коштів у сумі 140000 грн. у строк до 26 січня 2016 р. відповідач не виконав. Відповідач лише двічі перерахував на рахунок позивача кошти, а саме: 12.04.2016 р. в сумі 1000 грн. та 20.04.2017 р. в сумі 1000 грн., що підтверджується роздруківками з банківського рахунку позивача.

Позивач зазначає, що відповідач продовжує користуватися його коштами, борг у повному розмірі не повертає, чим порушує права позивача, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

Позивач зазначає, що у відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки відповідач суму боргу своєчасно не повернув, позивач вважає, що на його користь підлягає стягненню з відповідача сума боргу з урахуванням інфляційних збитків та трьох відсотків річних від простроченої суми за весь час прострочення.

Суму боргу позивач розрахував станом на 30.09.2017 р.

Заборгованість за розпискою від 26.01.2013 р., станом на 30.09.2017 р. становить 269597,71 грн., з яких: 138000 грн. - сума основного боргу, 6996,93 грн. - 3% річних, 97200,28 грн. - проценти за користування коштами, 27400,50 грн. - втрати від інфляції, які позивач просить стягнути з відповідача.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовні заяві, та надані докази, проти заочного розгляду справи не заперечували.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи вимоги даної норми закону, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним.

Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 26 січня 2013 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 140000 грн., строком на 3 (три) роки, тобто до 26.01.2016 р., а останній зобов'язався повертати грошові кошти щомісячно рівними частками, про що свідчить розписка, яка міститься в матеріалах справи.

ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13 про перегляд ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року у справі про стягнення боргу за договором позики вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Враховуючи те, що 26 січня 2013 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договорів та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даних договорів.

Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов'язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

На підтвердження свого права на пред'явлення вимоги до відповідача про повернення грошових коштів, отриманих у позику, позивачем надано суду розписку, що свідчать про отримання 26 січня 2013 р. відповідачем грошових коштів в розмірі 140000 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач двічі перераховував на рахунок позивача кошти, а саме: 12.04.2016 р. в сумі 1000 грн. та 20.04.2017 р. в сумі 1000 грн., що підтверджується роздруківками з банківського рахунку позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦПК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно розписки від 26 січня 2013 р., сторони встановили строк дії позики - три роки. Строк виконання зобов'язань - зі щомісячними погашеннями платежів рівними частинами. Таким чином, погашення боргу та строки сплати платежів умовами договору позики визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входить до складу зобов'язання, яке виникло на основі договору позики.

Таким чином, відповідач, сплативши на користь позивача грошові кошти шляхом перерахування на банківський рахунок, визнав свій обов'язок щодо погашення чергових щомісячних платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України.

Відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 свої зобов'язання за вказаним вище договором позики від 26 січня 2013 р. не виконав та суму боргу в строк не повернув.

Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов'язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням інфляційних збитків та 3% річних за договором позики від 26 січня 2013 р., в порядку ст. 625 ЦК України.

Відповідачем відзиву щодо заявлених позовних вимог, заперечень щодо розрахунку заборгованості та власного розрахунку суду надано не було, а тому суд погоджується з розрахунком заборгованості наданим позивачем.

Таким чином, заборгованість за розпискою від 26.01.2013 р., станом на 30.09.2017 р. становить 269597,71 грн., з яких: 138000 грн. - сума основного боргу, 6996,93 грн. - 3% річних, 97200,28 грн. - проценти за користування коштами, 27400,50 грн. - втрати від інфляції

Враховуючи викладене, оскільки судом було встановлено, що 26 січня 2013 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики (розписка), умови якого позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу грошових коштів, останній взяті на себе за договором зобов'язання не виконує, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу за розпискою є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2695,98 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З приводу вимог щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн., слід зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Разом з тим, позивачем не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а тому вимога про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 11, 525, 526, 530, 533, 526, 527, 549, 625, 626, 628, 638, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 15, 76-81, 89, 133, 137, 141, 258, 263, 264, 265, 273, 280, 284, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2) суму боргу за договором позики від 26.01.2013 року в розмірі 138000 грн., проценти за користування коштами в розмірі 97200,28 грн., 3% річних - 6996,93 грн., втрати від інфляції 27400,50 грн., судовий збір 2695,98 грн., а всього стягнути 272293 (двісті сімдесят дві тисячі двісті дев»яносто три) грн. 69 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: Кушнір С.І.