Справа № 353/349/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/127/18
Головуючий у 1 інстанції Мануляк Ю. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тлумацького районного суду в складі судді Мануляка Ю.В., постановлену 29 серпня 2018 року в м. Тлумачі Івано-Франківської області, у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення державного виконавця,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою, в якій просив визнати неправомірними рішення головного державного виконавця Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Стасюка І.І. щодо винесення постанов від 25 липня 2018 року про відкриття виконавчого провадження №56850905 та про арешт майна боржника. А також зобов'язати головного державного виконавця скасувати ці постанови.

Скаргу мотивовано тим, що постановою головного державного виконавця від 25 липня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №353/349, виданого 22 червня 2018 року Тлумацьким районним судом, про стягнення з нього в солідарному порядку на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором у розмірі 15 152,20 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 4 лютого 2015 року складає 253 480,08 грн, 5 000,00 грн пені за прострочення сплати кредиту та відсотків, а також 1 442,45 грн відшкодування витрат по сплаті судового збору. Також зазначено про стягнення виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 25 9992,25 грн. Крім того, цього ж дня головним державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника.

Вважав, що державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження, оскільки АТ пред'явило виконавчий лист до виконання з пропуском встановленого законом строку. Враховуючи відсутність фактичного стягнення заборгованості у державного виконавця не було також підстав для прийняття рішення про стягнення з нього виконавчого збору, аналогічно як і накладення арешту на майно.

Ухвалою Тлумацького районного суду від 29 серпня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що виконавчий лист пред'явлено до виконання у межах трирічного строку з часу набрання рішенням законної сили. Стягнення виконавчого збору здійснено головним державним виконавцем у порядку передбаченому ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції станом на 25 липня 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Просить ухвалу скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення Тлумацького районного суду від 30 липня 2015 року у справі № 353/349/15-ц набрало законної сили 11 серпня 2015 року. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-14 в редакції, чинній на час набрання ним законної сили, строк пред'явлення виконавчого листа до виконання становив один рік. А отже, стягувач вправі був пред'явити виконавчий лист до виконання до 11 серпня 2016 року. Натомість, місцевий суд вказаних обставин не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що строк пред'явлення до виконання виконавчого листа становить три роки і триває до 11 серпня 2018 року.

Крім того, оскаржувана ухвала не містить оцінки його доводів щодо стягнення виконавчого збору.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно із абзацом третім пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пунктом 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області, враховуючи положення ч.6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України дану справу передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не встановлено.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

В силу ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Встановлено, що рішенням Тлумацького районного суду від 30 липня 2015 року стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 152,20 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 4 лютого 2015 року складає 253 480,08 грн, 5 000,00 грн пені за прострочення сплати кредиту та відсотків, а також 1 442,45 грн судових витрат. Рішення набрало законної сили 11 серпня 2015 року.

Згідно із заявою представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 21 червня 2018 року на підставі цього рішення судом видано 22 червня 2018 року виконавчий лист №353/349. При цьому строк пред'явлення виконавчого листа до виконання в ньому зазначено до 11 серпня 2016 року (а.с.4).

З матеріалів справи вбачається, що постановою головного державного виконавця Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Стасюка І.І. від 25 липня 2018 року відкрито виконавче провадження №56850905 з виконання вказаного виконавчого листа (а.с.3). Також постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця у розмірі 25 992,25 грн (п.3).

З метою забезпечення виконання зазначеного рішення головним державним виконавцем цього ж дня винесено постанову про арешт всього належного боржнику майна у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, а всього на суму 286 414,78 грн (а.с.5).

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виконавчий лист, на підставі якого винесено оскаржувані постанови, виданий 22 червня 2018 року, тому строк його пред'явлення до примусового виконання становить три роки з часу набрання рішенням законної сили. Тобто до 11 серпня 2018 року.

Проте з таким висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

На момент набрання законної сили рішення Тлумацького районного суду віл 30 липня 2015 року діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV. Частиною 1 статті 22 цього закону визначено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Зазначені у частині першій цієї статті строки, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його постановлення.

Отже, за загальним правилом, встановленим Законом № 606-XIV, виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, може бути пред'явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

5 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, згідно статті 12 якого виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років.

Відповідно до пункту 5 розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, виконавчі документи, видані до набрання ним чинності, пред'являються до виконання у строки встановлені цим Законом.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001.

Разом з тим, застосовуючи при вирішенні даної справи зазначені вище положення Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII суд не врахував, що на час набрання чинності цим Законом (5 жовтня 2016 року) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання вже сплив 11 серпня 2016 року. При цьому банк, у випадку поважності причин його пропуску, не звертався до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документу до виконання.

Отже, у АТ «Райффайзен Банк Аваль» були відсутні правові підстави для пред'явлення виконавчого листа до виконання, а у державного виконавця - для відкриття виконавчого провадження та здійснення виконавчих дій.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 Відповідно слід визнати неправомірними рішення головного державного виконавця Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Стасюка І.І. щодо винесення 25 липня 2018 року постанови про відкриття виконавчого провадження №56850905, постанови про арешт майна боржника та скасувати їх.

При цьому колегія суддів враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає невиконання або неналежне виконання рішення. А тому враховуючи, що Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено право державного виконавця скасовувати свої постанови, скасування судом оскаржуваних постанов не є виходом за межі вимог скарги.

Розподіл судових витрат слід покласти на сторін відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Тлумацького районного суду від 29 серпня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірними рішення головного державного виконавця Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Стасюка Івана Івановича щодо винесення 25 липня 2018 року постанови про відкриття виконавчого провадження №56850905 та постанови про арешт майна боржника.

Скасувати постанови головного державного виконавця Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Стасюка Івана Івановича від 25 липня 2018 року про відкриття виконавчого провадження №56850905 та про арешт майна боржника.

Стягнути з Тлумацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 352,40 грн судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2018 року.