Ухвала

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 547/804/15-ц

провадження № 61-8616св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 15 березня 2016 року у складі судді Любицького В. О. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М., Мартєва С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 22 липня 2010 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 2 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Внаслідок неналежного виконання позичальником умов договору станом на 30 квітня 2015 року в неї утворилася заборгованість в загальній сумі 6 905 грн 39 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 921 грн 48 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом - 3 078 грн 89 коп.; пеня та комісія - 2 100 грн; штрафи у вигляді фіксованої частини - 500 грн. та процентної складової - 305 грн 02 коп. З врахуванням наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість за кредитним договором і судові витрати в сумі 243 грн 60 коп.

У зв'язку зі смертю ОСОБА_2 до участі у справі як її правонаступника за відповідним клопотанням позивача залучено її сина ОСОБА_1

Заочним рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 15 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції встановив факт невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 6 905 грн 39 коп., однак дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову внаслідок невстановлення факту наявності у власності померлої ОСОБА_2 будь-якого майна, яке могло бути успадковане її сином - відповідачем ОСОБА_1 і на яке може бути звернено стягнення.

В апеляційному порядку справа розглядалася неодноразово.

Останньою ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 15 березня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

04 листопада 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати заочне рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 15 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 жовтня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що в порушення вимог статей 130, 160 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), судами не спрямовано судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи. Суд першої інстанції не викликав представника позивача для надання особистих пояснень, не витребував у нього документів на підтвердження факту наявності спадкового майна. Відповідну ухвалу з цього питання суд не постановляв, чим допустив неповноту судового розгляду. Переглядаючи справу, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув.

15 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

12 лютого 2018 року справу № 547/804/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої та апеляційної інстанції - скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (частина перша статті 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

За змістом статей 28-30 ЦПК України 2004 року цивільну процесуальну правоздатність (здатність мати цивільні права та обов'язки сторони у справі позовного провадження) мають усі фізичні і юридичні особи. Цивільну процесуальну дієздатність (здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

З наведеного випливає, що померла фізична особа не може бути стороною в цивільному процесі, оскільки після смерті вона втрачає цивільну процесуальну правоздатність і дієздатність.

Відповідно до частини третьої статті 122 ЦПК України 2004 року у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

З довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи, поданої на запит суду, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто до звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» з даним позовом до суду (08 липня 2015 року).

За таких обставин провадження у справі не могло бути відкрите, так як не підлягають розгляду в суді справи за позовами до померлих осіб.

За правилом пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Згідно зі статтею 37 ЦПК України 2004 року в разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв'язку з вибуттям із процесу суб'єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов'язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Вказані норми закону підлягають застосуванню у разі, коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність, однак помер після відкриття провадження у цивільній справі.

Тобто правонаступництво у разі смерті фізичної особи можливе в порядку статті 37 ЦПК України 2004 року шляхом залучення правонаступника лише за умови, що фізична особа померла після відкриття провадження у справі.

ЦПК України 2004 року не містив норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

Отже, ЦПК України 2004 року визначав порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, в яких сторона - учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв'язку зі смертю.

У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається у тих випадках, коли права або обов'язки одного із суб'єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих чи інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

Процесуальне правонаступництво тісно пов'язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб'єктивного права або обов'язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Таким чином, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 37 ЦПК України 2004 року можливе шляхом залучення правонаступника померлої сторони (учасника) та лише за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства, є порушенням прав, свобод та інтересів третіх осіб.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. В такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов'язки на нового боржника.

Загальні правила пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців визначається, зокрема статтею 1281 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що не підлягають зміні нормами процесуального законодавства.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Наведене дає підстави для висновку про те, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом 08 липня 2015 року. Судом було встановлено, що до відкриття провадження у справі ОСОБА_2 померла. На підставі актового запису про її смерть від 25 лютого 2013 року № 20 видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1.

Згідно зі спадковою справою № НОМЕР_2 на майно померлої ОСОБА_2 ця справа відкрита за заявою сина померлої ОСОБА_1 від 23 серпня 2013 року про прийняття спадщини.

За клопотанням представника позивача ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 20 листопада 2015 року до участі у справі як відповідач був залучений спадкоємець ОСОБА_2 - ОСОБА_1

Однак ні ЦПК України 2004 року, ні чинним законодавством України не передбачено можливості судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої відповідно до вимог частини четвертої статті 25 ЦК України припинено.

Залучення судом правонаступників відповідача, який помер ще до звернення позивача до суду, апріорі потребує зміни підстав та предмета позову, оскільки вимоги до боржника за кредитним договором і вимоги до спадкоємців боржника мають різні матеріально-правові підстави, що в свою чергу порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та суперечить положенням статті 31 ЦПК України 2004 року щодо неможливості одночасної зміни і підстав, і предмета позову.

Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 183/4229/14-ц.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки справа за позовом до померлої особи не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у цій справі необхідно закрити.

За правилами частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, оскаржувані судові рішення слід скасувати і закрити провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 15 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 25 жовтня 2016 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

C. О. Погрібний О. В. Ступак