Справа № 307/3343/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 жовтня 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 25 січня 2018 року (головуючий суддя Гримут В.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вонігівської сільської ради, Тячівської державної нотаріальної контори та ОСОБА_2 про скасування свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно та визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за його батьком ОСОБА_3 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1) значився будинок під АДРЕСА_1, у якому проживали батьки позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхня донька ОСОБА_5.

На цей будинок в цілому ОСОБА_4 (матері) 11.04.2005 було видано свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно НОМЕР_1, на підставі рішення виконкому Вонігівської сільської ради № 5 від 29.03.2005.

Згідно договору купівлі-продажу від 12.04.2005 ОСОБА_4 продала такий будинок ОСОБА_2

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач зазначав, що Архівним відділом Тячівської районної державної адміністрації від 27.10.2016 адвокату позивача на його запит було повідомлено, що в архівному відділі відсутнє рішення № 5 виконкому Вонігівської сільської ради від 29.03.2005, а в рішенні цієї сільської ради № 2 від 29.03.2005 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» відсутні відомості про надання дозволу на оформлення права власності на нерухоме майно в АДРЕСА_1 за ОСОБА_4

Позивач вважає, що свідоцтво про право власності було видане ОСОБА_4 без достатніх правових підстав, з порушенням законодавства, оскільки відповідного рішення виконкому не існує.

Вважаючи, що Вонігівська сільська рада видала оспорюване свідоцтво під впливом обману, позивач, посилаючись на положення ст. 230 ЦК України, вбачає підстави для визнання недійним договору купівлі-продажу будинку.

Просив скасувати свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 11.04.2005 та визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12.04.2005.

Рішенням Тячівського районного суду від 25 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що його мати неправомірно набула право власності на будинок, рішення виконкому Вонігівської сільської ради № 5 від 29.03.2005, яке стало підставою для видачі свідоцтва не існує; на будинок не було правовстановлюючих документів, тому він не належить до обєктів спадщини. Дані обставини свідчать про недійсність і договору купівлі-продажу будинку, так як продавець не мав відповідного права власності на нерухоме майно. Апелянт вказує, що в період 1993-1995 років поніс фінансові витрати на ремонт стін, покрівлі даху та огорожі спірного будинку.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що позивач не довів наявність порушення свого права, зокрема, як при видачі свідоцтва про право приватної власності, так і при укладенні договору купівлі-продажу, оскільки він спадщину після батьків не приймав, з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини до суду не звертався, забудовником нерухомого майна не був, тобто не довів суду, що його права порушуються, не визнаються або оспорюються.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції,чинній на звернення позивача до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься у ст. 4 ЦПК України у редакції, що діє з 15.12.2017.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом першої інстанції встановлено, що батько ОСОБА_3 (який помер ІНФОРМАЦІЯ_1) та мати - ОСОБА_4 проживали у будинку під АДРЕСА_1.

На цей будинок в цілому ОСОБА_4 (матері позивача), на підставі рішення виконкому Вонігівської сільської ради № 5 від 29.03.2005, 11 квітня 2005 року було видано свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно НОМЕР_1 (а.с. 7).

Згідно договору купівлі-продажу від 12.04.2005 ОСОБА_4 продала такий будинок ОСОБА_2 (а. с. 98).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач з батьками не проживав, заяв про прийняття спадщини після смерті батьків не подавав. Таким чином, відповідно до положень ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) та ст. ст. 1268 ч.3, 1269 ч. 1 ЦК України (2004 року), спадщину після смерті батьків позивач не прийняв.

За загальними положеннями про спадкування, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті; право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 1218, 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, позивач ОСОБА_1, який не проживав постійно із спадкодавцем - ОСОБА_4, для прийняття спадщини мав подати до нотаріальної контори відповідну заяву у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини.

У апеляційній скарзі позивач зазначає, що заяви про прийняття спадщини після смерті матері жодним із дітей не подавалось і спадкова справа не заводилась, оскільки на час смерті у ОСОБА_4 жодних прав та обовязків, які б не припинились внаслідок її смерті не було. Апелянт вважає, що у ОСОБА_4 право власності на будинок не виникло, оскільки таке не було вставлено у порядку, передбаченому законодавством; будинок не був і не є обєктом спадщини, оскільки будь-які правовстановлюючі документи на будинок відсутні.

В той же час, представник апелянта в судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що право, за захистом якого звернувся позивач це його право на оформлення права власності на спірний будинок.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у Постанові від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва до складу спадщини входять його права та обов'язки як забудовника (п.8); якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (п.7).

Позивач заперечує правомірність видання ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на будинок, не заперечуючи факт існування такого будинку, на який він зараз бажає оформити право власності.

Поданням заяви про прийняття спадщини спадкоємець висловлює саме свою волю прийняти спадщину. При цьому законодавець не ставить подання спадкоємцем, який не проживав постійно із спадкодавцем, заяви про прийняття спадщини у залежність від наявності чи відсутності у спадкодавця майнових чи інших прав (спадкового майна), що може переходити у спадщину, та від обізнаності спадкоємця про такі права.

Тому доводи апелянта, що, зокрема, він не подавав заяву про прийняття спадщини, оскільки на час смерті у ОСОБА_4 жодних прав та обовязків, які б не припинились внаслідок її смерті не було судова колегія до уваги не бере.

Заяву про прийняття спадщини у визначений законом строк позивач до нотаріальної контори не подав, тому відповідно до ст. 1272 ч.1 ЦК України він вважається таким, що не прийняв спадщину.

З позовом про визначення йому додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті матері, до суду не звертався.

Доказів того, що позивач був забудовником будинку, а відтак має право на оформлення права на цей будинок за собою, позивачем також не надано.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки видачею свідоцтва про право приватної власності на будинок та укладенням договору купівлі-продажу цього будинку права позивача не були порушені.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 листопада 2018 року.

Головуюча:

Судді: