Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 639/10389/14-ц

провадження № 61-17579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Довналь А. П., Костенко Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позову зазначено, що 02 лютого 2013 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) укладений договір позики, відповідно до умов якого останній отримав від позикодавця суму коштів у розмірі 34 149,00 грн та зобов'язався їх повернути у строк до 31 березня 2013 року. 02 лютого 2013 року між позивачем та ОСОБА_5 укладений договір поруки, відповідно до умов якого остання поручилася перед кредитором за виконання позичальником обов'язків за договором позики, пунктом 2 договору поруки визначено, що розмір відповідальності поручителя обмежується сумою 200,00 грн.

ОСОБА_4 не виконав взяті на себе договірні зобов'язання та не повернув у визначений договором строк суму коштів у розмірі 34 149,00 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути із ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 46 085,00 грн, із яких: 40 111,00 грн - сума основного боргу з урахування встановленого індексу інфляції, 1 560,50 грн - три процента річних від простроченої суми, 4 613,90 грн - відсотки за користування чужими коштами у розмірі облікової ставки, а також стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 200,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у сумі 41 598,87 грн. Стягнуто солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 200,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності укладення між сторонами договорів позики та поруки та неналежного виконання відповідачами зобов'язань за укладеними договорами.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 16 січня 2017 року, підпис від імені ОСОБА_4 у договорі позики від 02 лютого 2013 року у графі «підписи сторін» у рядку «позичальник» виконано не ОСОБА_4, а в розписці про отримання коштів неправильно зазначено номер паспорта ОСОБА_4

Додатковим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2017 року стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 8 741,56 грн (8 473,60 грн - вартість експертизи, 267,96 - судовий збір, сплачений при подачі апеляційної скарги).

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2017 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційним судом не застосовано норми матеріального права, що підлягали застосування у цих правовідносинах, а саме: статті 1046, 1047 ЦК України, оскільки наявність розписки про отримання позики свідчить про укладення сторонами договору позики і є підставою для стягнення боргу. Крім того, висновок проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи містить численні порушення вимог ЦПК України, Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертизи та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, що свідчить про необґрунтованість такого висновку. Також апеляційним судом на вирішення судової почеркознавчої експертизи не постановлено питання почерку ОСОБА_4 на розписці, що свідчить про неповне та необ'єктивне з'ясування обставин справи, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими просив касаційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ЦПК України.

Судом встановлено, що на підтвердження заявленого позову та факту укладення договору позики та передачі заявленої у позові суми, позивач надав договір позики від 02 лютого 2013 року, в якому текст виконаний шляхом друкування на принтері, а підпис, прізвище та ініціали ОСОБА_4 зокрема, виконані рукописним текстом кульковою ручкою, а також розписку про отримання позики виконану рукописним текстом. За умовами договору позики ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 кошти в розмірі 34 149,00 грн та зобов'язався їх повернути до 31 березня 2013 року, при цьому розпискою підтверджено факт отримання коштів.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2016 року за клопотанням ОСОБА_4 призначено судову почеркознавчу експертизу.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 16 січня 2017 року, підпис від імені ОСОБА_4 у договорі позики від 02 лютого 2013 року у графі «підписи сторін» у рядку «позичальник» виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_4

Крім того, як встановлено апеляційним судом номер паспорта ОСОБА_4, який зазначений у розписці - НОМЕР_2 не відповідає дійсному номеру паспорта останнього - НОМЕР_1.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановленим ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції роз'яснював представнику позивача право заявляти клопотання про проведення судової експертизи, з урахуванням висновків судової почеркознавчої експертизи від 16 січня 2017 року, однак останній цим правом не скористався.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 не підписував договір позики про отримання коштів у сумі 34 149,00 грн, у останнього не виникло обов'язку перед ОСОБА_3 щодо їх повернення.

Доводи касаційної скарги про те, що наявність розписки про отримання позики свідчить про укладення між сторонами договору позики та є підставою для стягнення боргу, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач заперечуючи проти заявленого щодо нього позову скористався своїм правом звернення до суду із клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи на предмет непідписання ним договору позики, при цьому позивач наполягаючи на стягненні суми боргу відмовився від проведення відповідної експертизи, крім того, у розписці про отримання позики відсутній підпис позичальника, а номер паспорта ОСОБА_4 (в оригіналі) не відповідає номеру паспорта зазначеному у розписці.

Крім того, посилання у касаційній скарзі на те, що висновок проведеної у справі судової почеркознавчої експертизи є необґрунтованим та здійснений з численними порушеннями, не заслуговують на увагу, оскільки зазначений висновок є обґрунтованим та зрозумілим, а сама по собі незгода позивача з цим висновком, не є підставою для визнання його необґрунтованим та таким, що є неналежним доказом у справі. Висновок експерта оцінюється в сукупності з іншими доказами, кожен із яких не має для суду наперед встановленого значення.

Також доводи касаційної скарги про неповне та необ'єктивне з'ясування судом апеляційної інстанції обставин справи у зв'язку з непоставленням на вирішення судової почеркознавчої експертизи питання щодо написання розписки про отримання коштів саме ОСОБА_4, не заслуговують на увагу, оскільки експертиза призначається за клопотанням сторін у справі та на вирішення експертизи ставляться питання, які зазначені у відповідному клопотанні про це, представник позивача не звертався до суду із клопотанням про призначення експертизи почерку відповідача у розписці, а відповідач у свою чергу довів, що договір позики, на підставі якого написана відповідна розписка, ним не підписувався.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

З огляду на викладене, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, належним чином оцінивши подані сторонами докази, правильно виходив із того, що у ОСОБА_4 не виникло обов'язку перед ОСОБА_3 щодо повернення коштів у сумі 34 149,00 грн, оскільки договір позики про отримання цих коштів він не підписував.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик