Справа № 357/8753/17 Головуючий у І інстанції Дубановська І. Д.
Провадження № 22-ц/780/2646/18 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 18 20.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 вересня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Голуб С.А.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, ОСОБА_5 про визнання факту проживання дитини у квартирі, визнання недійсними договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та договору купівлі-продажу квартири, -

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який мотивувала тим, що 31 січня 2011 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика»та її чоловіком ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 3101002/000-КФ/11,за яким ОСОБА_4 отримав кошти в сумі 134000 грн. на споживчі цілі терміном на 2 роки із розрахунку 42 % річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між товариством і ОСОБА_4 31 січня 2011 року укладено договір іпотеки належної йому АДРЕСА_1

Посилалася, що на час укладання договору іпотеки вона та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народився син ОСОБА_6. Вважає, що укладений договір іпотеки порушує права їх неповнолітнього сина, оскільки при його укладанні відповідачем, в порушення вимог Закону України «Про охорону дитинства» не встановлено факту права користування предметом застави неповнолітньої дитини іпотекодавця та не отримано для цього дозволу органу опіки та піклування, то він є недійсним.

У зв'язку із наведеним просила визнати недійсним договір іпотеки, укладений 31 січня 2011 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_4, ОСОБА_5; визнати факт проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 у АДРЕСА_1; застосовуючи наслідки недійсного правочину, визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 31 січня 2011 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_4, ОСОБА_5; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 15 липня 2013 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» і ОСОБА_3; стягнути із відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її позовні вимоги задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд залишив поза увагою наявність права користування спірною квартирою її малолітнього сина ОСОБА_7, який мешкав з батьками, а відтак для укладення договору іпотеки необхідна згода органу опіки та піклування, яка відсутня, що у свою чергу свідчить про порушення прав дитини. При прийнятті рішення суд не врахував судову практику Верховно Суду України, згідно якої укладення батьками правочинів предметом яких є жилі приміщення право користування якимим мають діти без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання їх недійсними. Судом порушено ст.82 ЦПК України і дана невірна оцінка судовому рішенню від 02 липня 2014 року. Судом не дано жодної правової оцінки договору купівлі-продажу квартири, укладеному 15 липня 2013 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» і ОСОБА_8

Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у позові, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому також зазначив про законність рішення суду першої інстанції та невідповідність вимогам закону і матеріалам спарви доводів апеляційної скарги ОСОБА_2

В суді апеляційної інстанції представник позивачки адвокат ОСОБА_9 (приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції) апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області як незаконне.

Представники відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» і ОСОБА_3в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Решта учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки його недоведеністю та відсутністю передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки та застосування наслідків його недійсності.

При цьому суд правильно врахував, що судом вже розглядався аналогічний позов батька малолітнього ОСОБА_9 ОСОБА_4 про визнання недійсним оспорюваного договору іпотеки з підстав порушення прав дитини при укладенні договору іпотеки та інших договорів і у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (в редакції на час укладення оспорюваних договорів) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Відповідно до ст.177 СК України та ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Судом встановлено, що 31 січня 2011 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика»та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно якого товариство надало позичальнику кредит на споживчі потреби в розмірі 134000 грн. на споживчі потреби терміном до 31 січня 2012 року зі сплатою 42 % річних, а позичальник у свою чергу зобов'язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за користування коштами (а.с.8-10).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 31 січня 2011 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика»з одного боку та ОСОБА_4, ОСОБА_5 з іншого укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно якого іпотекодавці, як власники нерухомого майна, передали в іпотеку належне їм майно у вигляді АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Також судом встановлено, що на момент укладання вказаного договору іпотеки позивачка перебувала у шлюбі із ОСОБА_4, від якого вони мали сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, який на момент укладення іпотеки у квартирі у встановленому законом порядку зареєстрований не був і не мешкав (а.с.11-12).

15 липня 2013 року між відповідачами ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» і ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу іпотечного майна, а саме: АДРЕСА_1

Окрім того, судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 (батька малолітнього ОСОБА_6) до ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика», ОСОБА_8, треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, ОСОБА_5, приватний нотаріус КМНО Клименко Д.Б. про визнання недійсним договору іпотеки у зв'язку з порушенням права проживання малолітнього сина позивача ОСОБА_7.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявність прав дитини на спірне житло на час укладання оспорюваного договору іпотеки і як наслідок їх порушення. При цьому суд виходив з того, що малолітній син ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 ніколи не був зареєстрований у вищевказаній квартирі. Згідно з довідки ЖЕО № 335 від 26 січня 2011 року в АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані дві особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Аналогічна довідка ЖЕО № 7 від 12 липня 2013 року № 1214 теж посвідчує, що неповнолітні діти у квартирі не зареєстровані. Дружина позивача та мати дитини ОСОБА_2 має реєстрацію за адресою у АДРЕСА_2.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 з тих підстав, що оскільки на момент укладання оспорюваних договорів діти іпотекодавців не були зареєстровані у квартирі, що була предметом іпотеки, а тому відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійсним з огляду на відсутність згоди органу опіки та піклування на їх укладання.

Ухвалою Верховного Суду України від 20 квітня 2015 року у допуску справи за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року у вказаній справі відмовлено.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, з урахуванням того, що на момент укладання договір іпотеки не порушував прав та законних інтересів малолітнього сина позивачки ОСОБА_6, який не був власником іпотечної квартири чи її частини і на час укладення договору іпотеки не був у встановленому законом порядку зареєстрований у квартирі, а належних та допустимих доказів про проживання хлопчика у квартирі не надано, суд обгрунтовано відмовив у визнанні недійсним договору іпотеки, та відмовтив у задоволенні решти похідних вимог.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд залишив поза увагою наявність права користування спірною квартирою її малолітнього сина ОСОБА_7, який мешкав з батьками, а відтак для укладення договору іпотеки необхідна згода органу опіки та піклування, яка відсутня, що у свою чергу свідчить про порушення прав дитини і недійсність договору.

Під час розгляду справи суд прийшов до вірних висновків про недоведеність вимог позивачки, в тому числі недоведеність її доводів про наявність у малолітнього ОСОБА_6 права користування спірною квартирою на час укладання договору іпотеки.

При цьому суд обгрунтовано врахував рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2014 року у справі № 357/12119/13-ц, яке набрало законної сили і яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 (батька малолітнього ОСОБА_6) до ТОВ «ФК «Народна позика», ОСОБА_8, треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, ОСОБА_5, приватний нотаріус КМНО Клименко Д.Б. про визнання недійсним договору іпотеки у зв'язку з порушенням права проживання малолітнього сина позивача ОСОБА_7. Відмова у позові мотивована судом недоведеністю проживання і як наслідок порушення прав дитини на спірне житло на час укладання оспорюваного договору іпотеки. Судом булов становлено, що згідно з довідок ЖЕО у спірній квартирі були зареєстровані та проживали дві особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Водночас мати дитини ОСОБА_2 була зареєстрована і мешкала по АДРЕСА_2

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов'язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява № 24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Як зазначено в Доповіді щодо верховенства права Європейської Комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

ЄСПЛ зазначав, що сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи (рішення від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», заява №52854/99).

З викладених вище підстав доводи скарги про порушення судом ст.82 ЦПК України і невірну оцінку судового рішення від 02 липня 2014 року безпідставні, суд вірно врахував дане рішення та встановлені ним факти при вирішенні спору.

Посилання скаржика на те, що при прийнятті рішення суд не врахував судову практику Верховного Суду України, згідно якої укладення батьками правочинів, предметом яких є жилі приміщення право користування якими мають діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання їх недійсними необгрунтовані.

Вказані справи щодо визнання недійсними кредитних договорів та договорів іпотеки з підстав порушення прав дитини неодноразово були предметом перегляду Верховним Судом України.

У постанові від 20 січня 2016 року по справі № 6-2940цс15 Верховний Суд України вказав, що з огляду на вимоги ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 СК України вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст.177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Отже, за змістом постанови необхідною умовою визнання правочину недійсним є факт порушення охоронюваних законом прав дитини на житло, чого в даній справі за позовом ОСОБА_2 не встановлено.

Крім того, у постанові від 30 вересня 2015 року по справі № 6-384цс15 Верховний Суд України вказав, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК). Відповідно до ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Як в даній справі за позовом ОСОБА_2, так і при розгляді справи за позовом ОСОБА_4 № 357/12119/13-цвстановлено, що матір малолітнього ОСОБА_6 участі в укладенні договору іпотеки не приймала, проте батько дитини ОСОБА_4 пояснив суду, що укладаючи оспорюваний договір іпотеки, свідомо приховав факт наявності малолітнього сина та проживання його у квартирі з метою спростити процедуру отримання кредиту. З огляду на наведені обставини та правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384цс15, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_4 під час укладення договору іпотеки не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя не встановлено. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про визнання договору іпотеки недійсним.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року справа № 6-214цс15; від 27 січня 2016 року справа № 6-1055цс15; від 10 лютого 2016 року справа № 6-3005цс15; від 27 квітня 2016 року справа № 6-2976цс15; від 10 липня 2017 року справа № 6-1002цс17.

Доводи скарги про те, що судом не дано жодної правової оцінки договору купівлі-продажу квартири, укладеному 15 липня 2013 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» і ОСОБА_8 безпідставні.

Як вбачається з позову ОСОБА_2 (т.1 а.с.4 зворот) позивачка обгрунтовує свої вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу тими ж підставами, що і визнання недійсним договору іпотеки, а саме - вчиненням цього договору без згоди органу опіки і піклування і як наслідок порушенням прав її малолітнього сина ОСОБА_7. Інших підстав позову ОСОБА_2 не зазначено.

В той же час наведеним позивачкою обставинам судом дана відповідна оцінка, з якою колегія суддів погоджується. При цьому колегія суддів враховує, що вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу є похідними від вимог про визнання недійсним договору іпотеки.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: