ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2013 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

11 грудня 2012 року ПАТ "Банк Фінанси та Кредит" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, де просили стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на свою користь вищевказану заборгованість, а також у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с.2-4).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 травня 2013 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2008 року у розмірі 246264 грн. 09 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 129028 грн. 26 коп., заборгованості за відсотками в сумі 27096 грн. 08 коп., заборгованості зі сплати комісійної винагороди у розмірі 17617 грн. 60 коп., пені в сумі 72 522 грн. 15 коп. В рахунок погашення вищевказаної заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 52,2 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, для задоволення грошових вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Встановлено спосіб реалізації предмета іпотеки - квартири, загальною площею 52,2 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу іпотекодержателем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з правом укладання договору купівлі-продажу з будь-якою третьою особою покупцем, а також наданням ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу такого майна. Початкову ціну майна встановлено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки суб'єкту оціночної діяльності, виконаної на стадії укладення договору купівлі-продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат (том 1 а.с.157-162).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимогах відмовити в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити (том 2 а.с. 4-7).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року заочне рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення судових витрат скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено (том 2 а.с.27-30).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції ( том 2 а.с. 62-65).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, з урахуванням ухвали ВССУ від 16 листопада 2016 року, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 30 липня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір.

30 грудня 2009 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою сторони погодили новий графік зниження розміру заборгованості за кредитом.

З метою забезпечення виконання боржником зобов'язань за кредитним договором, 30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов'язався солідарно відповідати в повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 30 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2, яка належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором, за період з 30 липня 2008 року по 29 листопада 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 246264 грн. 09 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 129028 грн. 26 коп., заборгованості за відсотками - 27096 грн. 08 коп., заборгованості зі сплати комісійної винагороди в сумі 17617 грн. 60 коп., пені за несвоєчасне виконання зобов'язань у період з 29 листопада 2011 року по 29 листопада 2012 року в сумі 72522 грн. 15 коп.

Також встановлено, що на вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про виконання умов кредитного договору відповідачі не реагують, своїх зобов'язань за укладеним договором не виконують.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог у зв'язку із порушенням боржником умов основного зобов'язання, яке забезпечено договорами поруки та іпотеки, що призвело до утворення заборгованості, яка є значною, з урахуванням стабільної тенденції збільшення її суми, яка не погашається тривалий час, а отже наявні підстави для солідарного стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (ч. 1 ст. 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним, згідно зі ст. 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України (2004) суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1008цс15.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Одночасно, слід зазначити, що суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», згідно якої, в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Ухвалюючи рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу предмета іпотек іпотекодержателем з правом укладання договору купівлі-продажу з будь-якою третьою особою - покупцем, а також наданням ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу такого майна, суд першої інстанції не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16.

Про необхідність визначення та зазначення позивачем саме початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону, наголошено й в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року, у справі 175/4901/15-ц.

Зі справи вбачається, що в порушення вищезазначених вимог закону, позивачем взагалі не зазначено початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, а визначення ціни саме у грошовому вираженні є необхідною умовою для правильного застосування ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року за клопотанням представника позивача призначалася по справі судова-товарознавча експертиза, проте у зв'язку з несплатою позивачем коштів за проведення експертизи справу повернуто до суду з невиконаною ухвалою (том 2 а.с.93).

Вдруге, ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року призначалася судова-товарознавча експертиза, проте у зв'язку з тим, що заявлене клопотання експерта не задоволено, дану справу повернуто до суду з повідомленням про неможливість надання висновку(том 2 а.с. 113-114).

Суд позбавлений можливості самостійно визначити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, що унеможливлює вирішення питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, що і є підставою для відмови у задоволенні в позові в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, як передчасне з ухваленням нового рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно відмовити.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2013 року в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: