Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 570/2797/13-ц

провадження № 61-5970св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - Бочаницька сільська рада Гощанського району Рівненської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області в складі судді Кушнір Н. В. від 16 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Шеремет А. М., Бондаренко Н. В., Шимків С. С., від 29 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Бочанська сільська рада Гощанського району Рівненської області (далі - Рада), про встановлення факту визнання батьківства та встановлення нікчемності заповіту.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер його батько - ОСОБА_4. У свідоцтві про народження позивача, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року, відомості про батька відсутні, а по-батькові зі слів матері записано «ОСОБА_1». Станом на час народження позивача його мати не перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. Останній до моменту своєї смерті перебував у шлюбі із ОСОБА_5 ОСОБА_4 визнавав позивача своїм сином, про що знали односельчани, постійно виконував батьківські обов'язки та здійснював його утримання. Відповідно до статті 7 Указу Президії Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР» у відношенні дітей, які народилися до 01 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку.

У лютому 2010 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті померлого батька. Іншими спадкоємцями померлого є ОСОБА_3, як сестра дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а також ОСОБА_2 як спадкоємець по заповіту, який начебто складено 19 серпня 2009 року секретарем Ради та зареєстровано в реєстрі за № 19. Указаний заповіт є нікчемний, оскільки він не містить дату його складання та не підписаний особисто ОСОБА_4 Так, 12 грудня 2010 року Гощанським РВ УМВС України в Рівненській області порушено кримінальну справу за фактом підробки спірного заповіту на ім'я ОСОБА_2 Згідно висновку експерта від 21 січня 2011 року, який є в матеріалах відповідного кримінального провадження, рукописний запис у заповіті «Цей заповіт з моїх слів написано вірно і мною особисто прочитано вголос» та підпис від імені ОСОБА_4 виконаний не ним, а іншою особою. Підпис в журналі реєстрації нотаріальних дій Ради про отримання заповіту також виконаний не ОСОБА_4, про що свідчить висновок експерта від 02 березня 2011 року.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд: встановити факт визнання батьківства ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_1; встановити нікчемність заповіту від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, що посвідчений 19 серпня 2009 року секретарем Ради ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 19.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Встановлено нікчемність заповіту від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, що посвідчений 19 серпня 2009 року секретарем Ради ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 19.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині вимоги позову про встановлення факту визнання батьківства мотивовано тим, що позивач народився від осіб, які не перебували у шлюбі між собою, у зв'язку із чим у графі «батько» значився прочерк. Згідно положень пунктів 6 та 7 Указу Президії Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР» правила частини другої та третьої статті 53 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР встановлення в судовому порядку батьківства особи, з якою мати не перебувала у шлюбі, застосовуються у відношенні дітей, що народилися після введення в дію Основ законодавства СРСР і союзних республік про шлюб та сім'ю, тобто після 01 жовтня 1968 року. У відношенні дітей, які народилися до 01 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку. ОСОБА_4, якого позивач вважає своїм батьком і який помер у вересні 2009 року, за життя не реалізував свого права на звернення до компетентних органів із спільною з матір'ю позивача заявою про визнання себе батьком останнього, не вчиняв дій для встановлення (узаконення) родинних зв'язків із позивачем. Вимоги ОСОБА_1 в указаній частині не підтверджені належними та допустимими доказами.

Рішення суду першої інстанції в частині вимоги позову про встановлення нікчемності заповіту мотивовано тим, що посвідчення заповіту здійснено з порушенням частини другої статті 1247 ЦК України, яка вимагає, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а тому відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт є нікчемним. Указано, що спірний заповіт не створює юридичних наслідків.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 вересня 2016 року скасовано в частині встановлення нікчемності заповіту від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, що посвідчений 19 серпня 2009 року секретарем Ради ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 19.

В задоволенні позову ОСОБА_1 в указаній частині відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині вимоги позову про встановлення факту визнання батьківства мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції в цій частині відповідають вимогам закону, оскільки факт визнання ОСОБА_4 свого батьківства щодо ОСОБА_1 не доведено останнім у визначений процесуальним законом порядку належними та допустимим доказами. Доводи апеляційної скарги також не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують відповідних висновків суду першої інстанції в указаній частині.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині вимоги позову про встановлення нікчемності заповіту мотивовано тим, що відповідно до вимог статей 15, 16 ЦК України право на захист своїх цивільних прав, свобод та інтересів мають особи, чиї відповідні права, свободи та інтереси було порушено. Оскільки ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову про встановлення факту визнання ОСОБА_4 його батьківства щодо позивача, останній не належить до кола спадкоємців померлого, що позбавляє суд підстав задовольнити вимоги позову в указаній частині.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у встановленні факту визнання батьківства та скасувати рішення суду апеляційної інстанції повністю і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не направлялася копія апеляційної скарги ОСОБА_2, у зв'язку із чим він був позбавлений можливості належно заперечувати проти вимог її апеляційної скарги. Крім того, апеляційна скарга була подана, на думку скаржника, з пропуском строку на апеляційне оскарження. Матеріали справи містять беззаперечні докази нікчемності заповіту, а саме висновки експертиз, згідно з яким спадкодавець ОСОБА_4 не підписував спірний заповіт. Суди не перевірили належним чином доводів про те, що у даній справі необхідно встановити чи визнавав ОСОБА_4 скаржника своїм сином та чи перебував позивач на утриманні померлого. Суди також не звернули увагу на те, що рідна сестра померлого - ОСОБА_6 визнавала, що ОСОБА_1 був сином ОСОБА_4

У березні 2017 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Указано, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що ОСОБА_4 визнавав себе батьком ОСОБА_1 та утримував його, у зв'язку із чим відповідні вимоги суди вірно визнали недоведеними. Оскільки ОСОБА_1 не є спадкоємцем померлого, він позбавлений права подання позову про встановлення нікчемності заповіту, що правильно враховано судом апеляційної інстанції. У випадку встановлення невідповідності заповіту вимогам щодо його форми та змісту нотаріус, який перевіряє заповіт, може винести постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, і у такому випадку майно померлого буде спадкуватися за законом. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Бочаницька сільська рада Гощанського району Рівненської області, про встановлення факту визнання батьківства та встановлення нікчемності заповітупризначено до судового розгляду.

23 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції, в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року, мати - ОСОБА_7, відомості про батька відсутні.

19 серпня 2009 року від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 посвідчений заповіт секретарем Бочаницької сільської ради Рівненського району за №19, відповідно до якого, ОСОБА_4 на випадок своєї смерті, заповів все своє майно ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_4

03 лютого 2010 року Рівненською районною державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_4 за заявою ОСОБА_1, який вказав, що є позашлюбним сином ОСОБА_4, а факт родинних стосунків буде встановлюватися у судовому порядку.

11 березня 2011 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом звернулася ОСОБА_2

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 травня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз'яснено, що заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 01 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати.

Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 Кодексу про шлюб та сім'ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

Оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини (роз'яснення пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Указ Президії Верховної ради СРСР від 08 липня 1944 року скасував можливість судового встановлення батьківства, який існував згідно Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану УРСР 1926 року. В умовах воєнної диспропорції жіночого і чоловічого населення прийняте рішення про юридичне визнання лише шлюбу, зареєстрованого в компетентних органах.

На підставі Указу Президії Верховної ради СРСР від 15 вересня 1945 року внесено зміни до статті 2 вищезазначеного кодексу, а саме при реєстрації в органах запису актів громадянського стану народження дитини від матері, яка не перебуває в зареєстрованому шлюбі, дитина записується за прізвищем матері з присвоєнням їй по батькові за вказівкою матері. Отже заповнення графи «Батько» у актовому записі про народження дитини не передбачалося.

Такі вимоги діяли до прийняття Основ законодавства СРСР та союзних республік про шлюб та сім'ю 1968 року, зокрема статті 53 КпШС УРСР.

На момент виникнення правовідносин між сторонами, діяв Кодекс законів про сім'ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану від 31 травня 1926 року (УССР).

Згідно з статті 32-1 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і актів цивільного стану, дитина, що народилася від особи, з якою мати дитини не перебуває в зареєстрованому шлюбі, не має права звернутися в суд з позовом про встановлення батьківства і про стягнення із зазначеної особи аліментів на утримання дитини.

Відповідно до пунктів 6, 7 Указу Президії Верховної ради УРСР від 29 липня 1969 року «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР» правила частин другої, третьої статті 53 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР про встановлення в судовому порядку батьківства особи, з якою мати не перебувала у шлюбі, застосовуються у відношенні дітей, що народилися після введення в дію Основ законодавства СРСР і союзних республік про шлюб та сім'ю, тобто після 01 жовтня 1968 року.

У відношенні дітей, які народилися до 01 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку. На підставі спільної заяви батьків або рішення суду про встановлення факту визнання батьківства провадиться відповідна реєстрація в органах запису актів громадянського стану з внесенням запису про батька у свідоцтво про народження дитини.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4, якого позивач вважає своїм батьком і який помер у вересні 2009 року, за життя не реалізував свого права на звернення до компетентних органів із спільною з матір'ю позивача заявою про визнання себе батьком останнього, не вчиняв дій для встановлення (узаконення) родинних зв'язків із позивачем.

Крім того, установлено, що обставини, на які посилається позивач, а саме перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_4 та визнання ним себе батьком ОСОБА_1, останній не довів, чим не виконав свій процесуальний обов'язок із доведення відповідних обставин належними та допустимими доказами.

Крім того, відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Установивши в частині вимоги позову про встановлення факту визнання батьківства відсутність належних та допустимих доказів перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_4 та визнання ним себе батьком ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для встановлення факту визнання ОСОБА_4 свого батьківства щодо позивача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині встановлення нікчемності заповіту та ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції урахував, щофакт визнання ОСОБА_4 свого батьківства щодо позивача не встановлено і ОСОБА_1 не належить до кола спадкоємців померлого, тобто осіб, які мають право на звернення до суду, зокрема, із вимогами встановлення нікчемності заповіту померлого, у зв'язку із чим вимога ОСОБА_1 про встановлення нікчемності спірного заповіту у даній справі задоволенню не підлягає.

Указані висновки суду першої інстанції, в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення суду апеляційної інстанції в іншій частині прийняті на підставі повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх тими доказами, які надано учасниками справи і які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку.

Доводи касаційної скарги щодо не направлення скаржнику копії апеляційної скарги ОСОБА_2, у зв'язку із чим він був позбавлений можливості належно заперечувати проти вимог її апеляційної скарги, не містять підстав для скасування оскаржуваних рішень. Висновки суду апеляційної інстанції, які прийняті за наслідками задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, зводяться до відсутності у позивача права на звернення до суду із вимогами про оспорення чинності спірного заповіту і не залежать від обґрунтованості заперечень скаржника щодо доводів особи, яка подала апеляційну скаргу.

У зв'язку із тим, що спірний заповіт не порушує прав позивача є безпідставними його доводи касаційної скарги відносно того, що матеріали справи містять беззаперечні докази нікчемності заповіту. Такі доводи можуть бути ураховані судами при розгляді справи за позовом особи, чиї права порушено спірним заповітом.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій належним чином не встановили, чи визнавав ОСОБА_4 своїм сином позивача та чи перебував позивач на утриманні померлого спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції в частині вимоги позову про встановлення факту визнання батьківства.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскаржених судових рішень.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції, в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення суду апеляційної інстанції ухвалені без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів попередніх інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області, в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Рівненської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик