Головуючий у 1-й інстанції Кулик С.В.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі

апеляційні скарги ОСОБА_2, представника Державної казначейської служби України - Іонової Галини Олександрівни, заступника прокурора Донецької області Коршуна Григорія Володимировича,

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 липня 2018 року, ухваленого у складі судді Кулик С.В.,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2

до Державної казначейської служби України, прокуратури Донецької області, Головного управління Національної поліції у Донецькій області

про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Донецької області, Головного управління Національної поліції у Донецькій області про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури та суду.

В обґрунтування позивач зазначала, що 10.04.2008р. в.о. прокурора Кіровського району м. Донецька відносно неї була порушена кримінальна справа за ч. 1 ст. 172 КК України, по якій вона 22.05.2008р. була притягнута у якості обвинуваченої, а за вироком Кіровського районного суду м. Донецька від 13.07.2009р. визнана винною і піддана покаранню у вигляді штрафу у розмірі 850грн. в дохід держави. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18.09.2009р. вирок суду першої інстанції був скасований з направленням справи на новий судовий розгляд. Постановою прокурора Кіровського району м. Донецька від 16.12.2010р. змінене обвинувачення за ч. 1 ст. 172 КК України. Новим вироком того ж суду 29.06.2011р., з урахуванням зміни прокурором обвинувачення, вона знову визнана винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, та їй призначено покарання у вигляді позбавлення права займатися діяльністю, пов'язаною з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки; а на підставі ст. 49 КК України звільнена від відбування покарання у зв'язку зі спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31.08.2012р. цей вирок скасований з направленням справи прокурору для проведення досудового розслідування. Постановою Кіровського районного суду м. Донецька від 13.12.2013р. за новим обвинувальним висновком за ч. 1 ст.172КК України кримінальна справа була направлена прокурору Кіровського району м. Донецька для організації додаткового розслідування. В подальшому кримінальна справа неодноразово направлялася на додаткове розслідування та новий судовий розгляд. 07.06.2013р. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0002195, на підставі матеріалів кримінальної справи № 05-38854 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України. Нарешті, постановою старшого слідчого СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області від 13.06.2014р. кримінальне провадження було закрите у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України. В наведеному позивач вбачає незаконність дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури та суду по необґрунтованому притягненню її до кримінальної відповідальності.

Під час досудового розслідування вона була змушена звернутися за юридичною допомогою до адвоката, який здійснював її захист у кримінальному провадженні. Вартість послуг адвоката склала 8500 грн. У зв'язку з цим просить стягнути на її користь вказану суму як шкоду, заподіяну незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, з урахуванням індексу інфляції, що дорівнює 23292,48грн., та 3% річних, нарахованих на суму витрат на послуги адвоката у розмірі 10850,02грн.

Також просила відшкодувати їй збитки, спричинені незаконними діями органів досудового розслідування та суду, у вигляді вартості туристичної поїздки до Ізраїлю у сумі 7970,70грн., з урахуванням індексів інфляції, та 3% річних на вказану суму у розмірі 2533,30 грн.. Свої вимоги в даній частині мотивує тим, що сплатила в липні 2008 року за туристичну поїздку до Ізраїлю 245 доларів США, 45доларів США та 41,53 грн. на адресу туркомпанії, яка організувала цю поїздку, але не змогла поїхати, оскільки через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності їй було відмовлено у видачі закордонного паспорта і вона була позбавлена можливості здійснити цю поїздку. Вказані суми просить відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету України Державною казначейською службою України.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 у відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури та суду, суму витрат, сплачених у зв'язку з наданням юридичної допомоги, у розмірі 1500 гривень, інфляційні втрати у розмірі 1982 гривні, а всього 3482 гривні. В задоволенні решти вимог - відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Донецької області Коршун Г.В., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 1982грн. інфляційних витрат, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким у задоволенні зазначених вимог відмовити.

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України - Іонова Г.О., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови в стягненні з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 у відшкодуванні майнової шкоди, завданої незаконними притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства,прокуратури та суду, суму витрат, сплачених у зв'язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 7000 грн., інфляційні витрати в сумі 11293,63 грн. нараховані на вказану суму витрат за надання юридичної допомоги, нараховані на суму витрат за надання юридичної допомоги 3% річних в розмірі 1861,94 грн. та вартість не відбутої поїздки до країни Ізраїль у сумі 7970,70 грн., з урахуванням індексів інфляції та 3% річних на вказану суму у розмірі 2533,30 грн.,ухвалити у відповідній частині нове рішення та задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника прокуратури Донецької бласті - Пітерської А.О., яка підтримала доводи апеляційної скарги органу, який представляє, підтримала доводи скарги Державної казначейської служби України і заперечувала проти скарги позивача, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність належним чином повідомлених про дату і час розгляду справи позивача, представників Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Донецькій області, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги прокуратури Донецької області підлягає задоволенню, апеляційна скарга Державної казначейської служби України - частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 - відхиленню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 квітня 2008 року прокуратурою Кіровського району м. Донецька було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

22 травня 2008 року постановою слідчого прокуратури Кіровського району м. Донецька ОСОБА_2 висунуто обвинувачення по кримінальній справі № 0538854 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, 31 травня 2008 року затверджено обвинувальний висновок і кримінальну справу передано до суду .

Вироком Кіровського районного суду м. Донецька від 13 липня 2009 року ОСОБА_2 визнано винною у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн. у дохід держави.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 вересня 2009 року вирок Кіровського районного суду м. Донецька від 13 липня 2009 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд.

Постановою прокурора Кіровського району м. Донецька від 16 грудня 2010 року змінене обвинувачення за ч. 1 ст. 172 КК України.

29 червня 2011 року вироком Кіровського районного суду м. Донецька позивачка визнана винною у скоєні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення права займатися діяльністю, повязаною з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності строком на 2 роки; на підставі ст. 49 КК України звільнена від відбування покарання у звязку зі спливом строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

31 серпня 2012 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області, вирок Кіровського районного суду м. Донецька від 29 червня 2011 року скасований, справа направлена прокурору для проведення досудового розслідування.

01 листопада 2012 року згідно постанови слідчого прокуратури Кіровського району м. Донецька ОСОБА_2 притягнута у якості обвинувачуваної за ч. 1 ст.172 КК України та 14 листопада 2012 року був складений обвинувальний висновок.

13 грудня 2013 року постановою Кіровського районного суду м. Донецька кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 172 КК України направлена прокурору Кіровського району м. Донецька для організації додаткового розслідування.

01 лютого 2013 року ухвалою Апеляційного суду Донецької області постанову Кіровського районного суду м. Донецька від 13 грудня 2013 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

18 березня 2013 року постановою Кіровського районного суду м. Донецька кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 172 КК України направлена прокурору Кіровського району м. Донецька для організації додаткового розслідування.

07 червня 2013 року було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження № 0002195 на підставі матеріалів кримінальної справи № 05-38854 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172 КК України.

13 червня 2014 року старшим слідчим СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області винесена постанова, якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002195 від 07 червня 2013 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України, було закрите у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України.

В якості доказів придбання туристичної поїздки ОСОБА_2 надані копія квитанції № 35 від 18 липня 2008 року про грошовий переказ по системі Юністрім на суму 245 доларів США (призначення платежу з метою допомоги родичам); квитанція № 35 від 18.07.2008 року про сплату комісії за грошовий переказ по системі Юністрім у розмірі 41,53 грн., квитанція № 38 від 18 липня 2008 року про здійснення валютно-обмінної операції на суму 217,81 грн.

ОСОБА_2 Управлінням інформаційних технологій ГУМВС України в Донецькій області для оформлення паспортних документів видана довідка, у якій зазначено, що відносно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, Кіровським РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 172 КК України; станом на 01 серпня 2008 року судове рішення у справі не приймалося.

У відповідь на звернення ОСОБА_2 Кіровським РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області листом від 19 серпня 2008 року повідомлено, що громадянинові може бути тимчасово відмовлено у видачі закордонного паспорту, якщо проти нього порушено кримінальну справу до закінчення провадження у справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог, суд врахував, що керівником слідчого органу не приймалось у встановленому законом порядку рішення за заявою ОСОБА_2 про відшкодування їй понесених витрат на правничу допомогу, у зв'язку з чим єдиним способом захисту є подання цивільного позову на підставі ст. 1176 ЦК України і Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Суд врахував документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 1500грн. і стягнув цю суму на користь позивача разом із нарахованими інфляційними втратами в розмірі 1982грн., зважаючи на їх сплату в період порушення кримінальної справи в 2008р. В решті витрати на правову допомогу в сумі 7000грн. судом відмовлено за недоведеністю. В цій частині суд відмовив у нарахуванні на витрати по правові допомозі 3% річних з мотивів непоширення положень ст. 625ЦК України на дані правовідносини, що не є грошовими (борговими) зобов'язаннями.

Відмовляючи в задоволенні вимог в частині відшкодування вартості закордонної поїздки із нарахованими інфляційними втратами і 3% річних, суд виходив з переліку витрат за ст. 3 вищеназваного закону, де витребуваний позивачем вид витрат в даній частині не передбачений. До того ж суд врахував не доведеним причинний зв'язок між діями органу дізнання та слідства і спричиненими наслідками у вигляді невиїзду ОСОБА_2 за кордон.

З такими висновками суду, окрім розв'язання вимог про стягнення інфляційних втрат, не можна не погодитись, виходячи з наступного.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно із ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії (окрім наведених ч. 1 ст. 1176 ЦК України) або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

За ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно із п.п. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР з подальшими змінами (далі - Закон № 266/94-ВР, спеціальний закон), на який в обґрунтування заявлених вимог посилається позивач, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, в тому числі: незаконного засудження та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного накладення штрафу.

За ч. 2 ст. 1 Закону № 266/94-ВР у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

За положеннями пункту 2 частини 1 статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події

кримінального правопорушення.

Аналізуючи вказану норму у взаємопоєднанні із положеннями ст. 1176 ЦК України, можна дійти висновку, що підставою для відшкодування майнової і немайнової шкоди у цивільній справі є встановлений факт незаконності кримінально-процесуальної дії.

В даній справі факт незаконності кримінально-процесуальних дій встановлений змістом постанови старшим слідчим СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області від 13 червня 2014 року про закриття справи відносно позивача у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до ст. 3 цього Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, п. 3 - штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; п. 4 - суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (частина перша статті 4 Закону).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Позивач неодноразово зверталась в порядку ст. 12 цього Закону із заявою до компетентних органів (Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області, слідчого управління ГУНП в Донецькій області) щодо визначення розміру відшкодовуваної шкоди і прийняття рішення про відшкодування вартості юридичних послуг і вартості невідбутої закордонної поїздки, які залишились безрезультатними.

За наявності вище перелічених підстав для відшкодування позивачеві витрат, понесених у зв'язку із незаконним притягненням її до кримінальної відповідальності, що завершилось закриттям кримінального провадження, наявними у справі письмовими доказами з оплати ОСОБА_2 вартості наданих нею в ході кримінального провадження юридичних послуг в розмірі 1500грн., рішення суду про присудження до стягнення за рахунок державного бюджету названої суми, підтвердженої первісним платіжним документом - квитанцією до прибуткового касового ордеру № 12 від 24..04.2008р. і відповідає договору № 12 від 23.04.2008р. про надання правової допомоги ОСОБА_2 адвокатом Пашковим М.З. з визначенням переліку правничих послуг і обумовленою сумою гонорару 1500грн. Висновки суду в даній частині ґрунтуються на вимогах закону і здобутих у процесуальний спосіб належними і допустимими доказами, на відміну від заявленої решти 700грн., які вірно відхилені судом з підстав недоведеності, бо квитанції № 16 від 10.11.2009р. не відповідає будь-який договір з певним узгодженим обсягом робіт правника; як з'ясовано, до договору № 12 від 23.04.2008р. будь-які зміни не вносились, перелік послуг не розширювався.

Оскільки можливість стягнення понесених позивачем витрат з оплати правової допомоги з використанням передбачених кримінально-процесуальним законодавством, а також можливостями за ст. 12 спеціального Закону шляхом звернення до керівника слідчого органу і прийняття тим відповідного рішення позивачем була вичерпана і не призвела до позитивного результату, то доводи Державної казначейської служби України про неможливість стягнення витребуваної ОСОБА_2 суми по даній позиції за наслідками вирішення розв'язання цивільного позову не є слушними з правової точки зору.

Разом з тим, апеляційний суд впевнився в обґрунтованості доводів в апеляційних скаргах прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України щодо юридичної безпідставності стягнення на користь позивача компенсації інфляційних втрат в сумі 1982 грн., нарахованих на відшкодовані витрати з оплати правової допомоги в сумі 1500грн.

Так, статтею 625 Цивільного кодексу України, якою вмотивовано вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат і 3% річних, встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини.

Дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Слід також зазначити, що відшкодування шкоди, про що заявлено ОСОБА_2, - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності, як наведено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 р. № 10-74/0/4-13.

Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Крім того, передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством (в даному випадку - Законом 266/94-ВР), що не передбачає покладення на заподіювача шкоди додаткової міри у вигляді стягнення 3% річних, про що просив позивач.

Присудження за оскаржуваним судовим рішенням відшкодування понесених ОСОБА_2 в ході кримінального переслідування витрат на оплату юридичної допомоги, не є грошовим зобов'язанням за договірними правовідносинами, бо випливає з незобов'язальних (деліктних) відносин.

Таким чином, в даній частині судом допущено неправильне визначення характеру спірних правовідносин, на які поширено дію ч. 2 ст. 625 ЦК України, що за незобов'язальними правовідносинами не може застосовуватись. Такі обставини є підставою для скасування судового рішення у досліджуваній частині на підставі ст. 376 ЦК України з ухваленням нового рішення про відмову у стягненні на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат у розмірі 1982грн., розрахованих судом за період прострочення з 24.04.2008р. по 01.11.2017р.

Втім, суд правильно вказав, що 3% річних в даному випадку не можуть застосовані. Це укладається у вище досліджений аналіз законодавства щодо застосування вимог ст. 625 ЦК України.

Зважаючи на наведене, висунуті в апеляційній скарзі позивачем вимоги про відшкодування інфляційних витрати в сумі 11293,63 грн., нарахованих за період з 10 листопада 2009 року по 01 листопада 2017 року на 7000грн. витрат за надання юридичної допомоги, а також 3% річних в розмірі 1861,94грн., нарахованих за період з 10 листопада 2009 року по 01 листопада 2017 року на 7000грн. правової допомоги, - не підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову про відшкодування позивачеві вартості не відбутої поїздки до країни Ізраїль у сумі 7970,70грн., з урахуванням індексів інфляції та 3% річних на вказану суму у розмірі 2533,30 грн., суд виходив з того, що ці витрати не відносяться до інших витрат, передбачених ст. 33 спеціального Закону 266/94-ВР, а також для їх задоволення на підставі ст. 1176 ЦК України не доведено причинного зв'язку.

З такими висновками колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 76, 78 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення лдля вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_2 перерахувала 18.07.2008р. за квитанцією № 35 грошові кошти по системі Юністрім в розмірі 245дол.США з відзначенням призначення платежу - з метою допомоги родичам, що супроводжувалось оплатою комісії за грошовий переказ і за здійснення валютно-обмінної операції. Лист ОСОБА_9, анкети та рекламні матеріалам туристичного туру, про що зазначено в змісті апеляційної скарги не спростовують мети анонсованого переказу (допомога родичам), що не є укладеним у встановленому законом порядку договору з надання туристичних послуг.

А також по справі, як вірно визначився суд першої інстанції, не здобуто доказів щодо причинного зв'язку між понесеними витратами в цій частин позивачем на її власний розсуд вже в ході розслідування кримінальної справи і неможливістю реалізувати поїздку та діями органу дізнання і слідства, як однієї зі складових цивільного-правового порушення, унормованого ст. 1176 ЦК України.

Підсумовуючи наведене, рішення суду в частині розв'язання вимог про відшкодування інфляційних втрат, нарахованих на сплачені суми по правовій допомозі, ухвалене внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у відповідній частині згідно вищенаведеного мотивування з відмовою в задоволенні позову і виключенням посилання на узагальнену суму, присуджену до стягнення - 3482грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - Іонової Галини Олександрівни задовольнити частково.

Апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області Коршуна Григорія Володимировича задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Донецької області від 02 липня 2018 року в частині стягнення з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 у відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового слідства, прокуратури та суду, інфляційних втрат у розмірі 1982 (одна тисяча дев'ятсот вісімдесят дві) гривні - скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог у відповідній частині.

Виключити з резолютивної частини рішення посилання на узагальнену суму в словах: «а всього 3482 (три тисячі чотириста вісімдесят дві) гривні».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 жовтня 218 року.

Судді: С.А.Попова

С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова