АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3761/18 Справа № 191/4068/17 Головуючий у 1 й інстанції - Кухар Д. О. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Кравцової Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Виконавчий комітет Голубівської селищної ради Новомосковського району, Виконавчий комітет Дерезуватської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, Орган опіки та піклування Синельниківської райдержадміністрації про визначення місця проживання і повернення дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

14 листопада 2017 року позивачка звернулася до суду із позовною заявою про визначення місця проживання і повернення дитини, зазначивши, що приблизно з березня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно проживали як одна сім'я без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1. У період даних відносин у них народилася донька - ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується свідоцтвом про народження від 14.02.2014 року серії НОМЕР_1, видане виконавчим комітетом Дерезуватської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області. Сімейні відносини з відповідачем були припинені фактично після народження дитини. Між сторонами було досягнуто угоди про те, що дитина буде проживати разом із матір'ю по АДРЕСА_2. З 02.12.2014 року дитина разом із матір'ю були зареєстровані за цією адресою. Після народження дитини, батько повністю самоусунувся від виховання доньки та інтенсивно почав займатися влаштуванням власного життя забувши про існування дитини, вихованням не займався, приїздив приблизно раз на два-три місяці, кошти на утримання дитини не надавав та взагалі не цікавився її життям та здоров'ям. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20.10.2015року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 вересня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. На початку липня 2017 року батько почав спілкування з дитиною, позивач не заперечувала проти спілкування, в середині липня батько навіть почав брати дитину до себе додому з ночівлями. 22.08.2017 року відповідач приїхавши за місцем проживання матері по АДРЕСА_2 запропонував взяти дитину на море для оздоровлення на один тиждень, радіючи такій увазі зі сторони батька та можливості оздоровити дитину, позивач не вагаючись зібрала речі та відправила дитину разом із батьком на Азовське море до санаторію. Однак, до визначеної дати та до цього часу відповідач дитину так і не повернув, таким чином, шляхом зловживання довірою, він фактично викрав дитину та поїхав разом із нею у невідомому напрямку. З того часу позивач намагалася повернути дитину мирним шляхом, благала побачення або хоча б вказівки місця проживання дитини на даний час, однак відповідач з початку обіцяв повернути дитину, а потім взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки. Після таких протиправних дій батька, позивач звернулася до служби у справах дітей, але їй у допомозі було відмовлено і рекомендовано звернутися до правоохоронних органів. Тоді, 14.10.2017 року позивач звернулася до Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області з заявою про викрадення дитини, однак 31.10.2017 року у розгляді її заяви було відмовлено та направлено до суду. Весь цей час дитина не відомо де, з ким, в якому стані, в яких умовах проживає, чим годується, у що одягається, враховуючи безвідповідальне та байдуже ставлення батька до дитини. Відповідач фактично перетворив дитину на полонену, вона не відвідує дитячий садок, хоча була зареєстрована у дитячому садочку «Дзвіночок» за місцем проживання, не має змоги спілкуватися з матір'ю, своїми сестрами, бабусею, дідусем, для дитини є незрозумілим різка зміна проживання, фактично дії відповідача спричинили психологічний стрес малолітній дитині. З яких підстав і чому саме сьогодні батькові стала потрібна дитина, і де він був усі ці три роки позивачу не зрозуміло, однак, ці обставини явно свідчать про неприпустимість залишення дитини разом із батьком. З моменту народження та до цього часу дитина проживала разом із матір'ю, сестрами, бабусею та дідусем за адресою: АДРЕСА_2 Дитина проживала у житловому приміщенні, яке відповідає санітарним нормам, є дитяча кімната, в якій є все необхідне для проживання та виховання дитини. Позивач працює та має стабільний дохід, за місцем роботи та місцем проживання характеризується виключно з позитивної сторони. Дитина має безліч друзів за місцем проживання та двох старших сестер, у дитини вже встановлений особистий графік, будь-які переїзди, зміна місця проживання, позбавлення спілкування із матір'ю тягнуть за собою психічний розлад. Матір'ю створені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, ОСОБА_2 та члени її родини забезпечують турботу та гармонійний розвиток дитини, шляхом виховання в атмосфері любові, поваги та моральної і матеріальної забезпеченості. Позивач жодного разу не перешкоджала батькові у спілкуванні з дитиною, а навпаки сприяла їх зустрічам та наполягала на прояві ОСОБА_3 батьківської любові та ласки до дочки. Вточнивши свої позовні вимоги, просить суд, визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір'ю - ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_2, та повернути дитину - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.а.с.3-5,65-68).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року позовні вимоги - задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2

Повернуто дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_2, яка проживає адресою: АДРЕСА_2

Допущено негайне виконання рішення суду в частині повернення дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2, також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.126-128).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.131-135).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2, виданого 14 лютого 2014 року виконавчим комітетом Дерезуватської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, в графі «Батько» зазначено «ОСОБА_3», у графі «Мати» - «ОСОБА_6» - дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що складено відповідний актовий запис №2 (а.с.7).

Копія висновку начальника сектору превенції Перещепинського відділення поліції та повідомлення Новомосковського відділу поліції, свідчать, що позивач ОСОБА_2 зверталась до відділу поліції з повідомленням, про відібрання у неї доньки - ОСОБА_4, її колишнім чоловіком, який відмовляється доньку повертати матері (а.с.10).

Відповідно до виписного епікризу з амбулаторної картки ОСОБА_4 від 19.10.2017 року, вбачається, що дитина, яка потребує нагляду лікаря, протягом 2-х останніх місяців до лікаря не зверталася, місце знаходження дитини - невідоме (а.с.12).

Відповідно до довідки від 07.11.2017 року, вбачається, що ОСОБА_6 працевлаштована продавцем у ФОП «ОСОБА_7» , посадовий оклад якої, становить 3200 гривень щомісяця (а.с.13-14).

Згідно характеристики директора магазину «Візир», остання вказує на те, що ОСОБА_6 є кваліфікованим, відповідальним та сумлінним продавцем (а.с. 72).

Довідкою виконавчого комітету Голубівської сільської ради, підтверджується місце реєстрації ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 15).

Відповідно до акту обстеження матеріально - побутових умов сім'ї, вбачається, що умови в яких проживають ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_4 мають задовільний стан, створені всі належні умови для виховання та розвитку дитини (а.с. 16, 36,);.

Згідно медичних довідок № 54 від 16.01.2018 року та № 238 від 16.01.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 на обліку у лікаря - психіатра та лікаря нарколога не перебуває (а. с. 88,89).

Висновок Голубівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області говорить про можливість повернення дитини ОСОБА_4 - матері ОСОБА_2, за місцем мешкання матері, за адресою: АДРЕСА_2 оскільки ОСОБА_2, створені всі належні умови для проживання дитини, сім'я займається сільським господарством, мати працевлаштована, та має стабільний доход (а.с. 73)

Згідно витягу з протоколу психолого - педагогічного вивчення дітей - ОСОБА_4 має діагноз ППР ЗНМ - І І І рівня та потребує лікування в КУ «Спеціалізований Центр медико - соціальної реабілітації дітей» Дніпропетровської області (а.с. 115,117).

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що мати дитини не має протипоказань щодо проживання з нею доньки, матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про аморальну поведінку матері, відсутність можливості матеріально забезпечити дитину та її морально розвивати, приймати участь у вихованні доньки, забезпечувати нормальний всебічний розвиток дитини, тому в інтересах малолітньої дитини, суд, прийшов до висновку про визначення місця її проживання разом із матір'ю.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права й відповідають встановленим обставинам по справі.

Так, згідно ст.19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Із матеріалів справи вбачається, що обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають позитивні характеристики, належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітньої дитини. Однак, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю, яка, як було встановлено по справі, позитивно характеризується, має постійне місце роботи, на обліку у нарколога та психіатра не знаходиться, створила всі необхідні умови для належного проживання та виховання доньки.

Отже, рішення суду 1 інстанції про задоволення позовних вимог та визначення місце проживання дитини з матір'ю є обґрунтованим, правомірним, справедливим, відповідає вимогам чинного законодавства та ухвалено саме в інтересах дитини, які переважають над інтересами батьків.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд 1 інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, не взяв до уваги заперечення відповідача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з оскаржуваного рішення суд 1 інстанції при його ухваленні оцінив всі надані сторонами докази, та дійшов висновку, щодо недоцільності порушення стабільності повсякденного життя дитини, до чого неминуче призведе переїзд на постійне місце проживання дитини у випадку, визначення її місця проживання з батьком, що не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності виключних обставин за яких в даному випадку донька має бути розлучена із своєю матір'ю, є безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі (чи відмови у передачі) дитини.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення змісту норм права. Судом першої інстанції у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: