Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 335/336/389/17

провадження № 61-6391св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя від 15 червня 2017 року у складі судді Галущенко Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Бєлки В. Ю., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про розірвання договору іпотеки та усунення перешкод у здійсненні права власності.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 13 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит від 13 березня 2008 року

№ ZPMHGI, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 200 000, 00 грн зі сплатою 15 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 13 березня 2018 року, на поліпшення квартири АДРЕСА_1 у

м. Запоріжжі.

На забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня, між банком, нею, її чоловіком ОСОБА_2, дочкою ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № ZPMHGI, предметом якого є належна їм на праві спільної часткової власності квартира № 65 по

вул. Вороніна, 13 у м. Запоріжжі.

У 2016 році їй стало відомо про те, що 02 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 13 березня 2008 року, якою суттєво змінено умови основного договору, зокрема: розмір кредиту склав 42 726, 89 доларів США та змінено цільове призначення надання кредитних коштів, з поліпшення якості належної їй та її сім'ї квартири - на придбання нерухомості.

Посилаючись на те, що вона та інші іпотекодавці не надавали згоду на передачу належної їм квартири в іпотеку за умовами, визначеними додатковою угодою, про наявність якої банк їх не повідомив, внаслідок чого фактично позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору, просила розірвати іпотечний договір від 13 березня 2008 року та припинити обтяження за цим договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня

2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що внаслідок укладення додаткової угоди істотні умови кредитного договору не були змінені, оскільки сума позики не змінилась, а була конвертована в іншу валюту. Посилання позивача на те, що їй лише у

2016 році стало відомо про зміну цільового призначення кредиту визнано такими, що суперечить фактичним обставинам, оскільки кредитний та іпотечний договір були укладені у 2008 році, а тому позивачеві було достовірно відомо, що поліпшення її житла, на проведення якого надавався кредит, не відбулося.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Шевченківського районного суду Запорізької області від 15 червня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позивач не довела наявність обставин, за яких вона має право вимагати розірвання іпотечного договору, з підстав, передбачених частиною другою статті 651 ЦК України, оскільки при укладенні оспорюваного договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних його умов. Укладення будь-якої додаткової угоди між банком та позичальником не тягне зміну обов'язків іпотекодавця, який відповідає лише за тими зобов'язаннями, які виникли у нього на час укладення договору та діють в межах вартості переданого в іпотеку майна.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1, у якій вона просила скасувати оскаржувані судові рішення,та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що додаткова угода до кредитного договору фактично є новим договором про надання кредиту, оскільки нею повністю змінено предмет договору, цілі надання кредиту, підвищено відсоткові ставки та складено новий графік погашення кредиту. Укладаючи договір іпотеки вона розрахувала на проведення ремонту у своїй квартирі, а не для купівлі

ОСОБА_4 іншого нерухомого майна. Оскільки кредит видавався у гривні, вона розраховуючи майбутні ризики, передбачала, що не тільки погасить заборгованість за кредитом за рахунок реалізації предмета іпотеки, а й отримає різницю між сумою реалізації предмета іпотеки та сумою заборгованості, однак після зміни валюти кредитування сума заборгованості за кредитом значно збільшилась та перевищує вартість предмета іпотеки. Збільшення процентної ставки за користування кредитом збільшує обсяг її відповідальності. Судами не застосовано правовий висновок Верховного Суду України від 18 вересня

2013 року у справі № 6-75цс13, оскільки є істотна різниця між тим, на що вона розраховувала при укладенні договору, та тим, що в дійсності отримає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судудійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 13 березня 2008 року між

ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит № ZPMHGI, відповідно до якого кредитор зобов'язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти у розмірі 200 000, 00 грн, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 15 процентів річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надається строком погашення не пізніше 13 березня 2018 року, на поліпшення якісних характеристик квартири АДРЕСА_2.

13 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», з однієї сторони, та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, з другої сторони, укладено іпотечний договір, предметом якого є належна іпотекодавцям на праві приватної спільної часткової власності (по 1/3 частині кожному) квартира АДРЕСА_2.

02 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, пунктом 8 якої передбачено, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок № 3874 на строк з 02 вересня 2008 року по 13 березня 2018 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 42 726, 89 доларів США на наступні цілі: на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі три відсотки від суми зарезервованих ресурсів, винагорода за проведення додаткового моніторингу згідно п. 7.2 даного договору.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на частину другу статті 651 ЦК України.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. При цьому сторона, яка ставить питання про розірвання чи зміну договору, має довести наявність порушення договору та наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - &quon;значної міри&qu C; позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати сторона від виконання договору.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (частина перша статті 628 ЦК України).

За умовами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорівданого виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, іпотека є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання і не спрямованим на набуття будь-яких інших прав та обов'язків, що випливають з іншого правочину.

У розділі «Терміни та тлумачення» іпотечного договору від 13 березня

2008 року визначено, що договір про іпотечний кредит - це договір про іпотечний кредит від 13 березня 2008 року, укладений між іпотекодержателем та ОСОБА_4, а також усі додаткові угоди, додатки, зміни та доповнення до нього, які чинні на момент укладення цього договору та можуть бути укладені після його укладення.

Зазначена умова договору іпотеки є результатом досягнення домовленості між сторонами, які є вільними у визначенні змісту зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Таким чином, сторони погодили, що договір про іпотечний кредит, на забезпечення виконання якого укладено договір іпотеки, може бути доповнений іншими умовами після його укладення, та надали згоду на укладення між кредитором і позичальником додаткових угод, відтак відсутні будь-які порушення договору іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що укладення додаткової угоди між банком та позичальником не тягне зміну прав та обов'язків для іпотекодавця, оскільки в силу своєї правової природи іпотека забезпечує належне виконання кредитного зобов'язання в межах вартості переданого майна в іпотеки. Позивач не навела обставин, які у розумінні частини другої статті 651 ЦК України, свідчили б про істотність порушень, внаслідок чого вона позбавлена того, на що розраховувала при укладенні договору.

Доводи касаційної скарги про те, що внаслідок укладення додаткової угоди та зміни цілі надання кредитних коштів - придбання нерухомості, вона позбавлена того, на що вона розраховувала, а саме: на проведення ремонту в своїй квартирі, не заслуговують на увагу оскільки оспорюваний договір укладено з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором. Договір містить її підпис, що свідчить про те, що вона погодила усі істотні його умови, розуміла його правову природу та обов'язки, що виникли за наслідками вчинення такого правочину. Укладення додаткової угоди не змінює для позивача ціль (мету) цього договору - забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором у межах вартості переданого в іпотеку майна.

Безпідставними є також посилання заявника на не урахування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду України від

18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13, оскільки такий висновок хоча і містить розширене тлумачення застосування приписів частини другої статті 651 ЦК України, однак ухвалений за інших фактичних обставин справи - не виконання покупцем обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи та ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик