АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7230/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будкомпані-БКП» про визнання права власності на нерухоме майно,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року,

встановив:

у листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати за ним право власності на нежилі приміщення по АДРЕСА_1, посилаючись на те, що 25 грудня 2015 року між ним та ТОВ «Будкомпані-БКП» було укладено договір про інвестиційну діяльність, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався за власні кошти виконати роботи щодо побудови мансарди за вказаною адресою та оформлення документів для реєстрації права власності на неї, однак відповідач умови договору у повному обсязі не виконав та не визнає право власності позивача на зазначене нерухоме майно.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до п 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 25 грудня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір про інвестиційну діяльність, відповідно до умов якого ТОВ «Будкомпані-БКП» зобов'язалось за власні кошти виконати роботи щодо ремонту, перебудови та оформлення документів для реєстрації права власності об'єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 до 11 квітня 2016 року, а інвестор - сплатити кошти в розмірі 100 000 грн. Зазначав, що відповідачем було виконано роботи з побудови мансарди, однак не було надано необхідних документів для введення об'єкта в експлуатацію та реєстрацію права власності на нього.

Також позивач вказував на те, що відповідач не визнає його власником прибудови у зв'язку з невиконанням умов договору щодо оплати вартості робіт, у зв'язку з чим з вимогами про визнання права власності він вимушений звернутись до суду.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що ним вчинялись дії щодо реєстрації права власності на спірні нежилі приміщення у встановленому законом порядку та не доведено законність набуття ним права власності на такі приміщення. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 202, 203, 328, 331, 392 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25 грудня 2015 року між ТОВ «Будкомпані-БКП» та ОСОБА_3 було укладено договір про інвестиційну діяльність.

Відповідно до п.п. 1.1 та 1.2 даного договору, інвестор - підрядник (ТОВ «Будкомпані-БКП») зобов'язується виконати роботи з ремонту, перебудови, оформлення документів для реєстрації права власності на новостворений об'єкт нерухомості, а саме нежитлові приміщення (прибудову) за адресою: АДРЕСА_1 та передати інвестору (ОСОБА_3.) майнові права та документи для введення в експлуатацію новостворених нежитлових приміщень, який в свою чергу зобов'язується прийняти належним чином виконані роботи. Згідно з умовами договору загальна вартість реалізації проекту складає 100 000 грн. та сплачується інвестором протягом двох днів з моменту отримання повідомлення у відповідності до п. 1.1 договору.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 червня 2018 року позовні вимоги ТОВ «Будкомпані-БКП» до ОСОБА_3 задоволено та стягнуто на користь ТОВ «Будкомпані-БКП» заборгованість у сумі 100 000 грн.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що умовами укладеного між сторонами договору обов'язок оформлення документів для реєстрації права власності на спірні нежилі приміщення було покладено на відповідача, проте в порушення вказаних умов договору ТОВ «Будкомпані-БКП» таких документів йому надано не було, що свідчить про невиконання відповідачем умов договору. Однак, такі доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на нерухоме майно, тоді як вимоги про розірвання договору або зобов'язання відповідача виконати його умови позивачем не заявлялись.

Також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги про те, що позивач звернувся до суду за захистом свого права власності у зв'язку з тим, що воно не визнається відповідачем, посилаючись на лист ТОВ «Будкомпані-БКП» від 20 квітня 2016 року, у якому позивача було повідомлено про те, що внаслідок несплати ним вартості виконаних робіт відповідач має право на отримання майнових прав на збудовані приміщення.

Частиною 1 ст. 392 ЦПК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Разом з тим, згідно з положеннями ст. 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає. У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Позивач помилково вважає, що він має право на захист свого порушеного права внаслідок невизнання відповідачем його власником спірних жилих приміщень, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства таке право у нього не виникло.

Матеріали справи містять копію технічного паспорту, з якого вбачається, що спірні нежилі приміщення є мансардою, розташованою на 16 поверсі жилого будинку, загальною площею 44,46 кв.м. та складаються з двох технічних приміщень, коридору та двох санвузлів.

Разом з тим, доказів про те, що вказані приміщення були побудовані за наявності відповідного дозволу та введені в експлуатацію, матеріали справи не містять, як і доказів про те, що такі приміщення були зареєстровані як об'єкт нерухомості.

З вимогами про визнання права власності на дані приміщення, як об'єкт незавершеного будівництва, позивач до суду не звертався.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді