Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 363/965/16-ц

провадження № 61-5755св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року у складі судді Котлярової І. Ю. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. Ю., Мельника Я. С., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» (далі - ТОВ «Комплекс Агромарс») звернулося до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просило стягнути з ОСОБА_4 майнову шкоду, заподіяну підприємству працівником, у розмірі 12 828,25 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 12 квітня 2010 року ОСОБА_4 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду підмінного водія-експедитора автофургонів автоколони № 2 автотранспортного парку головного виробництва транспортного департаменту Гаврилівського птахівничого комплексу.

В подальшому він неодноразово переводився на посади підмінного водія-експедитора та водія автофургону різних автоколон ТОВ «Комплекс Аргомарс», в зв'язку з чим між ним та підприємством укладались договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

У період з 02 вересня 2014 року до 15 липня 2015 року відповідачем було порушено трудові обов'язки та допущено нестачу під час перевезення м'ясопродукції, чим товариству було заподіяно мйнової шкоди на суму 12 828,25 грн.

12 вересня 2015 року ОСОБА_4 був звільнений з роботи за власним бажанням, однак відшкодувати заподіяну підприємству шкоду в добровільному порядку відмовився.

Посилаючись на пункт 4 частини першої статті 232 КЗпП України, ТОВ «Комплекс Агромарс» просило задовольнити позов.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що факт порушення покладених на ОСОБА_4 трудових обов'язків, а також винні, протиправні дії відповідача при перевезенні м'ясопродукції, що призвели до нестачі, як обов'язкові умови покладення на працівника матеріальної відповідальності, позивачем не доведені.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2017 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем обставин, на які він посилається при зверненні з цим позовом.

У січні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

У березні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що суди всебічно, повно, об'єктивно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 363/965/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що наказом від 12 квітня 2010 року № 476 КА/к-п ОСОБА_4 був прийнятий на посаду підмінного водія-експедитора автофургонів автоколони № 2 автотранспортного парку головного виробництва.

18 серпня 2014 року ОСОБА_4 був переведений на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FT CF 85.410, реєстраційний номер НОМЕР_1, автоколони № 2 автотранспортного парку.

01 лютого 2014 року між ТОВ «Комплекс Агромарс» та ОСОБА_4 був переукладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Пунктом 3 цього договору передбачено, що у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Відповідно до 4 договору працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Наказом від 12 серпня 2015 року № 783КА/к-з ОСОБА_4 звільнений з роботи за власним бажанням.

Під час виконання відповідачем своїх трудових обов'язків у період з 02 вересня 2014 року до 15 липня 2015 року було виявлено нестачу підзвітного товару (м'ясопродукції), внаслідок чого товариству завдано збитки, розмір яких відповідно до розрахунку склав 12 828,25 грн.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до частин першої-другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі статтею 130 КЗпП України неодержані підприємством, установою, організацією прибутки не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню працівником.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Обов'язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (стаття 138 КЗпП України).

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись з позовом, позивач зазначав, що дії відповідача спричинили нестачу ввірених йому матеріальних цінностей, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі продукції за період його роботи на підприємстві з 02 вересня 2014 року до 15 липня 2015 року.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із недоведеності вчинення відповідачем винних дій та причин виявленої недостачі. Пояснення у відповідача з приводу складених на протязі двох років актів по факту нестачі продукції не відбиралися.

Недоведеними суд визнав і створення ТОВ «Комплекс Агромарс» належних умов для забезпечення повного збереження ввірених ОСОБА_4 матеріальних цінностей, як це передбачено пунктом 2 договору про повну матеріальну відповідальність.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року та ухвали апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат