Постанова

Іменем України

30 жовтня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/478/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Підпалого В.В.

від 13 листопада 2017 року

про забезпечення позову

у справі № 757/43009/17-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_1

про визнання права власності та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2017 року позивач - ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1, в якому просила в порядку поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на ? частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Одночасно з позовом позивачка подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій зазначала, що після розірвання шлюбу питання про поділ майна між нею та відповідачем не піднімалося. Однак, в червні 2017 року їй стало відомо, що ОСОБА_1 без її відома намагався продати спірну квартиру, цим самим позбавивши її права на частку в спільній сумісній власності.

Посилаючись на те, що такі дії відповідача можуть призвести до утруднення виконання рішення у разі задоволення позову, просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, що зареєстрована за відповідачем та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року заяву про забезпечення позову задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, відповідач через свого представника ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, які мають суттєве значення при вирішенні питання про забезпечення позову.

Вказував, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що наведені заявником обставини є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції під час вирішення питання про забезпечення позову не враховано, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача та з моменту розірвання шлюбу в 2001 році позивачка не заявляла ніяких вимог щодо цієї квартири, оскільки достеменно розуміла та знала, що не має права на цю квартиру.

Також, вказував, що надані позивачкою докази в обґрунтування доводів заяви про забезпечення позову є сфальсифікованими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки спірна квартира не виставлялася на продаж її власником.

За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2017.

Позивачка своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі відповідача.

Позивачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи та їхніх представників.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність ухвали суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що не вжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

На час розгляду питання про забезпечення позову підлягали застосуванню положення ст. 151 ЦПК України в редакції від 18.03.2004.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали) суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

Частина 2 статті 151 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали) зобов'язує позивача обґрунтовувати заяву про забезпечення позову, а ч. 5 ст. 153, ст. 210 ЦПК України зобов'язує суд мотивувати свій висновок.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилалася на те, що в березні 2001 року між нею та ОСОБА_1 розірвано шлюб. В період шлюбу відповідачем на підставі Договору купівлі-продажу, зареєстрованого Київською універсальною біржою 07.09.1995 № А3941/6978 придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову ОСОБА_3 вказувала на те, що з моменту розірвання шлюбу між нею та відповідачем не виникало питань щодо поділу придбаної в шлюбі квартири, до того часу, коли в червні 2017 року вона дізналася, що в мережі Інтернет та в друковану виданні «Авізо» міститься оголошення про продаж спірної квартири (а.с. 31-34).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що надані позивачкою докази на підтвердження, викладених в заяві про забезпечення, вимог є сфальсифікованими та не відповідають дійсності, оскільки на підтвердження цих доводів відповідач не надав доказів. В свою чергу, надані позивачкою докази для забезпечення позову є наладженими доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, так як містять інформацію щодо предмета доказування.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо існування спору між сторонами та існування реальної загрози утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

У зв'язку з метою забезпечення виконання судового рішення в майбутньому, у разі можливого задоволення позову, судом і був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, оскільки встановлені судом обставини та наявні в матеріалах справи докази, дають підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача, а тому позивачка не має права на дану квартиру, оскільки такі обставини та надані на їх підтвердження докази не мають правового значення при вирішенні процесуального питання (забезпечення позову), та оцінюються судом першої інстанції під час ухвалення рішення за результатами розгляду справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не був повідомлений про розгляд заяви про забезпечення позову, внаслідок чого був позбавлений права в суді першої інстанції подати свої заперечення щодо поданої заяви, не є підставою для скасування ухвали, оскільки за приписами ч. 1 ст. 153 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали), яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 153 ЦПК України в редакції від 03.10.2017, заява про забезпечення позову розглядається судом в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ч. 5 ст. 153, ст. 210 ЦПК України, які були чинними на час постановлення ухвали, мотивував своє судове рішення про забезпечення позову в частині накладення арешту на спірну квартиру.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд діяв відповідно до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення ухвали), а висновок суду першої інстанції, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову, є вірним.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 30 жовтня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д.Махлай