Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 303/2302/16-ц

провадження № 61-17810св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальне підприємство «Центральна районна аптека № 4» Закарпатського обласного виробничого об'єднання «Фармація»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального підприємства «Центральна районна аптека № 4» Закарпатського обласного виробничого об'єднання «Фармація» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 травня

2016 року у складі судді Пак М. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Павліченка С. В., Собослоя Г. Г., Ігнатюка Б. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «Центральна районна аптека № 4» Закарпатського обласного виробничого об'єднання «Фармація» (далі - КП «Центральна районна аптека № 4») про стягнення заробітної плати за вимушений прогул.

Позовна заява мотивована тим, що позивач працювала в системі обласного виробничого об'єднання «Фармація» з 1968 року. З 1977 року вона була завідуючою аптечним пунктом № 1 КП «Центральна районна аптека № 4».

05 січня 2015 року незаконно звільненна з роботи. Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від

05 березня 2015 року її поновлено на роботі на посаді завідуючої аптечним пунктом № 1 КП «Центральна районна аптека № 4» при міській поліклініці

м. Мукачево. Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 березня 2015 року, допущено до негайного виконання заочне рішення стосовно поновлення на роботі, однак вказане рішення не виконується, чим порушено вимоги Конституції України та трудового законодавства. Зазначає, що наказу про переведення її на

30 годинний робочий тиждень не має і на такий вона не погоджувалась. В КП «Центральна районна аптека № 4» є табелі обліку робочого часу, які вона здавала, де робочий час визначений як 7 годин 12 хвилин. На даний час згідно довідки Державної виконавчої служби від 07 квітня 2016 року № 13-957, вона на роботі не поновлена, а стаття 95 Кодексу законів про працю України гарантує виплату заробітної плати не менше мінімальної, а згідно штатного розпису КП «Центральна районна аптека № 4» від 03 січня 2015 року мінімальна заробітна плата завідувача аптечним пунктом № 4, фармацевта становить 1 218,00 грн, тому на її користь необхідно стягнути мінімальну заробітну плату за вимушений прогул з 07 грудня 2015 року до 07 травня

2016 року в розмірі 4 872, грн.

У травні 2016 року в судовому засіданні ОСОБА_4 подала до суду клопотання про збільшення позовних вимог і просила стягнути з відповідача на її користь мінімальну заробітну плату за вимушений прогул з 07 грудня 2015 року по 07 травня 2016 року в розмірі 6 090,00 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від

11 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 12 грудня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з КП «Центральна районна аптека № 4» на користь ОСОБА_4 мінімальну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2015 року до 07 травня 2016 року, в розмірі6 090,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з КП «Центральна районна аптека № 4» на користь Мукачівського УДКСУ Закарпатської області 1 378,00 грн судового збору.

Судові рішення мотивовані тим, що заочне рішення суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_4 на роботі на посаді завідуючої аптечним пунктом № 1 КП «Центральна районна аптека № 4» при міській поліклініці м. Мукачево набрало законної сили, не скасоване та не виконане. Позивач на момент звернення до суду не поновлена на роботі з вини відповідача, тому має право на виплату мінімальної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2015 року до 07 травня 2016 року. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, у зв'язку з тим, що позивач не навела, в чому полягає спричинена їй моральна шкода внаслідок порушених трудових прав, з яких міркувань вона виходила визначаючи її розмір та якими доказами це підтверджується.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, КП «Центральна районна аптека № 4», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції безпідставно не досліджено та не приєднано до матеріалів справи наказ від 05 березня 2015 року № 22 про поновлення позивача на роботі, а відтак не правильно застосовано статтю 236 КЗпП України, оскільки поновлення позивача на роботі не відбувається у зв'язку з її небажанням виходити на роботу. Оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм статтей 179, 213 ЦПК України, оскільки суди як на встановлену обставину, що підтверджує заявлені позивачем вимоги, послалися лише на лист начальника міського відділу Державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, а матеріали самого виконавчого провадження не витребовували та не досліджували. Судами для визначення розміру середнього заробітку позивача не було застосовано положення Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Також судами безпідставно та незаконно стягнуто з відповідача судовий збір в розмірі 1 378,00 грн, оскільки до суду з позовом звернулась фізична особа, а не юридична як зазначив суд.

У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу КП «Центральна районна аптека № 4» в яких зазначено, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм законодавства та підстав для їх скасування не має. Відповідач уже майже два роки не виконує судові рішення та постанови органів Державної виконавчої служби, фальсифікує документи та спотворює дійсні обставини справи лише з метою непоновлення позивача на роботі на посаді завідуючої аптечним пунктом № 1 КП «Центральна районна аптека № 4» при міській поліклініці м. Мукачево.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судові рішення оскаржені КП «Центральна районна аптека № 4» в частині стягнення з відповідача на користь позивача мінімальної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2015 року до 07 травня 2016 року та стягнення судового збору, тому підлягають перегляду лише в цій частині

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 11 березня 2015 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчий лист про поновлення

ОСОБА_4 на роботі на посаді завідуючої аптечним пунктом № 1 КП «Центральна районна аптека № 4» при міській поліклініці м. Мукачево. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до КП «Центральна районна аптека № 4», ОСОБА_5, про поновлення на роботі допущено до негайного виконання (а. с. 9).

Зі штатного розпису КП «Центральна районна аптека № 4» встановлено, що мінімальна заробітна плата завідувача аптечним пунктом № 1 м. Мукачево - фармацевта, складає 1 218,00 грн (а. с. 7).

З виконавчого провадження № 531/13 внесеного в ЄДРВП за № 46884456, яке перебуває на виконанні у міському відділі Державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області вбачається, що виконавчий лист за № 2/303/613/15 виданий 11 березня 2015 року про поновлення ОСОБА_4 на роботі на даний час не виконаний, знаходиться в стадії примусового виконання та виконавче провадження не закінчено.

Конституція України, трудове та цивільне законодавство закріплює обов'язок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добросовісно здійснювати свої права та обов'язки і встановлює юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає, заходи примусового виконання цивільних обов'язків, які виникають, зокрема, безпосередньо з актів законодавства, рішення суду або договору, у разі їх невиконання боржником добровільно (стаття 68 Конституції України, статті 11, 14 ЦК України, статті 14, 367 ЦПК України 2004 року, ЗУ «Про виконавче провадження»).

У той же час, частина перша статті 235 КЗпП України передбачає, що в разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню (частина сьома стаття 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості, і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні.

Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п'ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом статей 14, 367 ЦПК України 2004 року судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно, і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов'язок полягає в тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України 2004 року).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. Якщо ж це сталося не з вини власника або уповноваженого ним органу, а з вини самого працівника, середній заробіток за час затримки поновлення на роботі не повинен йому виплачуватися.

Проте, відповідачем не було надано до суду в порушення вимог статті 60 ЦПК України 2004 року належних і допустимих доказів того, що ним було поновлено на роботі позивача на посаді завідуючої аптечним пунктом № 1 КП «Центральна районна аптека № 4» при міській поліклініці м. Мукачево та фактично допущено до цієї роботи, або що невиконання судового рішення про поновлення на роботі станолося з вини самого працівника.

Як вбачається з листа міського відділу Державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області від 07 квітня 2016 року № 13-957, виконавче провадження № 46884456 відкрите на виконання виконавчого листа №2/303/613/15, виданого 11 березня

2015 року Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про поновлення ОСОБА_4 на роботі на посаді завідуючої аптечним пунктом

№ 1 КП «Центральна районна аптека № 4» при міській поліклініці м. Мукачево, знаходиться у відділі та перебуває на стадії примусового виконання і станом на 07 квітня 2016 року не закінчене (а. с. 3).

Також суд першої інстанції витребовував матеріали виконавчого провадження № 46884456 відкритого на підставі виконавчого листа

№ 2/303/613/15 виданого 11 березня 2015 року судом першої інстанції для огляду в судовому засіданні (а. с. 31). Вказані матеріали виконавчого провадження були надіслані до суду першої інстанції для огляду в судовому засіданні та 11 травня 2016 року у судовому засіданні, проведеному за участю позивача та представника відповідача, були оглянуті судом (а. с. 35, 39-41).

Тому доводи касаційної скарги КП «Центральна районна аптека № 4» стосовно того, що судом не було досліджено матеріалів виконавчого провадження, спростовуються матеріалами справи та не заслуговують на увагу.

З урахуванням викладеного, суди дійшли правильного висновку, що саме з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді завідуючої аптечним пунктом № 1 КП «Центральна районна аптека № 4» при міській поліклініці м. Мукачево, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2015 року

(а. с. 16, 23-25, 76-81, 124-126), яке набрало законної сили, встановлено, що розмір середньої заробітної плати позивача за останні два відпрацьовані календарні місяці роботи - жовтень та листопад 2014 року становить (826,67 + 705,42) = 1 532,09 грн.

У жовтні 2014 року було 23 робочі дні, а в листопаді 2014 року - 20 робочих днів, що разом становить (23 + 20) = 43 робочі дні, тому середньоденна заробітна плата становитиме (1 532,09 ? 43) = 35,63 грн.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Проте суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, в оскаржуваних рішеннях при визначенні суми, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час вимушеного прогулу, помилково для її обрахування виходив з мінімальної заробітної плати працівника у штатному розписі, а не з 35,63 грн середньоденної заробітної плати, як встановлено рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 грудня 2015 року, яке набрало законної сили.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача мінімальної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2015 року до 07 травня 2016 року у розмірі 6 090,00 грн підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Позивач просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2015 року до 07 травня 2016 року, тобто протягом

105 робочих днів.

Визначаючи середній заробіток за час затримки виконання заочного рішення, необхідно 105 робочих дні ? на 35,63 грн середньоденного заробітку =

3 741,15 грн середнього заробітку за час затримки, тому саме ця сума підлягає стягненню з відповідача, а не мінімальна заробітна плата, як зазначено судами.

Також, суд касаційної інстанції не погоджується з рішенням суду першої інстанції, залишеним без змін судом апеляційної інстанції, в частині розподілу судових витрат, з огляду на таке.

Відповідно до статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про судовий збір», у редакції, чинній на день подання позовної заяви до суду, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Позивач на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на день подання позовної заяви до суду, має пільги зі сплати судового збору щодо пред'явлення позовних вимог.

Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги були задоволені частково, а саме в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволені, а у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Тому, з відповідача підлягає стягненню судовий збір лише щодо майнової вимоги позивача, яка була задоволена.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на день подання позовної заяви до суду, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду.

Тобто, при подачі позову до суду першої інстанції позивач мав би сплатити за майнові вимоги судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Проте, суд першої інстанції в порушення вказаних норм законодавства стягнув з відповідача на користь Мукачівського УДКСУ Закарпатської області 1 378,00 грн, при цьому не навівши в рішенні жодного обгрунтування стосовно визначення розміру стягнутого судового збору, а суд апеляційної інстанції на вказані порушення уваги не звернув.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що судові рішення в частині розподілу судових витрат підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

З КП «Центральна района аптека № 4» на користь Мукачівського УДКСУ Закарпатської області необхідно стягнути судовий збір,сплачений за подачу позову майнового характеру в розмірі 551,20 грн.

Пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача мінімальної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2015 року до 07 травня 2016 року та стягнення судового збору підлягають скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу комунального підприємства «Центральна районна аптека

№ 4» Закарпатського обласного виробничого об'єднання «Фармація» задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від

11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від

12 грудня 2016 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2015 року до 07 травня 2016 року та стягнення з відповідача судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з комунального підприємства «Центральна районна аптека №4» Закарпатського обласного виробничого об'єднання «Фармація»

(89600, м. Мукачево, пл. Миру, буд. № 35, Закарпатської області) на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, мешканки АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 грудня 2015 року до 07 травня 2016 року, в розмірі 3 741 (три тисячі сімсот сорок одна) гривень 15 (п'ятнадцять) копійок.

Стягнути з комунального підприємства «Центральна районна аптека №4» Закарпатського обласного виробничого об'єднання «Фармація» (89600, м. Мукачево, пл. Миру, буд. № 35, Закарпатської області) на користь Мукачівського УДКСУ Закарпатської області (код 37958089, банк ГУДКСУ у Закарпатській області, МФО 812016, р/р 0003, код класифікації 22030001) - 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривень 20 (двадцять) копійок судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик