Справа № 496/2388/17
Провадження № 2/496/449/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Богдан Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом, уточнивши та доповнивши який, просить:

1.визнати майно: приватне домоволодіння та земельну ділянку, які розташовані в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області по вул. Грушевського, №1; магазин «Унивесам-24», який розташований за вказаною адресою; грошовий вклад, який зберігається в Ощадбанку; автомобіль марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в якому ? частина належить ОСОБА_4, яка померла 14.08.2016 року;

2.визнати за нею право власності у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4, померлої 14.08.2016 року, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, житловою площею 21,8 кв.м і загальною площею 35,4 кв.м;

3.визнати за нею право власності у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4, померлої 14.08.2016 року, на 1/6 частину спадкового майна:

-домоволодіння №1 по вул. Грушевського в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, житловою площею 71,30 кв.м і загальною площею 183,70 кв.м;

-земельної ділянки, розташованої по вул. Грушевського №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області;

-магазину «Універсам-24», розташованого по вул. Грушевського №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області;

-автомобілю марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1;

-грошового вкладу, який зберігається в Ощадбанку смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області;

4.стягнути з відповідачів на її користь судовий збір у розмірі 8320 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 14.08.2016 року померла її мати ОСОБА_4 Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1; домоволодіння, земельну ділянку, магазин «Унівесам-24», які розташовані по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області; автомобіль марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1; грошовий вклад, який зберігається в Ощадбанку смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області. Позивачка, як спадкоємець за законом першої черги, у встановлений законом шестимісячний строк, звернулась до державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, але листом №2805/02-14 від 14.07.2017 року їй було відмовлено і рекомендовано звернутись до суду, так як відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, що належало спадкодавцю. Іншими спадкоємцями за законом першої черги є відповідачі по справі: чоловік та син померлої ОСОБА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які в установленому законом порядку також звернулись до нотаріуса з аналогічними заявами та цим же листом їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно. Позивачка вказує, що квартира АДРЕСА_1належала її матері на підставі свідоцтва про право власності серії та номер 5472, виданого 11.08.2015 року ДП «Дослідне господарство інституту сільського господарства Причорноморя національної академії аграрних наук України», з огляду на що вона не являється обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3, а тому спадкове майно ділиться в рівних частках кожному із спадкоємців і її частка становить 1/3 частину. Все інше вищеперераховане спадкове майно було придбане її матірю ОСОБА_4 у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2, а тому, у відповідності до статей 60, 70 СК України, воно належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя в рівних частинах, тобто частка в спільному майні ОСОБА_4 складає ? частину. Таким чином позивачка вважає, що частки спадкоємців у спадковій масі є рівними та складають по 1/6 частині. Посилаючись на те, що всі правовстановлюючі документи на спадкове майно знаходяться у відповідачів, у звязку з чим вона позбавлена можливості отримати свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4, а тому змушена звернутись з даним позовом до суду.

Представник позивачки до судового засідання не зявився, але подав до суду заяву, в якій вказав, що на позовних вимогах наполягає та просить справу розглянути у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_3 до судового засідання не зявився, але подав до суду заяву, в якій вказав, що заперечує проти задоволення позовних вимог частково, просить зменшити розмір обовязкової частки позивачки у спадщині вдвічі на підставі ст. 1241 ЦК України з урахуванням того, що позивачка не проживала з матірю, не піклувалась про неї, не допомагала ані матеріально, ані морально. Крім того, просить справу розглянути у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 14.08.2016 року померла ОСОБА_4, згідно свідоцтва про смерть серії І-ЖД №462509 (а.с.16).

Після її смерті відкрилась спадщина на:

-двокімнатну квартиру, розташовану АДРЕСА_2 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, яка належала померлій ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності серії та номер 5472, виданого 11.08.2015 року ДП «Дослідне господарство інституту сільського господарства Причорноморя національної академії аграрних наук України» (а.с.124);

-житловий будинок з надвірними спорудами: котельнею, підвалом, літньою кухнею, вбиральнею, огорожею, розташований по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, який належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ №122911, виданого 06.09.2011 року виконавчим комітетом Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області (а.с.125);

-земельну ділянку, площею 0,1500 га, розташовану по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:001:0191, яка належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №157596 (а.с.230);

-магазин «Універсам-24», розташований по вул. Грушевського №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області;

-автомобіль марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, який зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2, згідно свідоцтва про реєстрацію серії СХТ №551817 (а.с.75);

-грошові кошти, які знаходяться на рахунку №4399, відкритому 16.12.2013 року на імя померлої ОСОБА_4 у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні (ТВБВ) №10015/0535 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» у розмірі 5967,40 грн. (а.с.77).

Позивачка, яка у звязку з укладанням шлюбів змінювала прізвища з Науменко на Сибіркіну, з Сибіркіної на Бєлявську та з Бєлявської на ОСОБА_1 (а.с.21, 23, 24), а також відповідач ОСОБА_3 є дітьми померлої ОСОБА_4, а відповідач ОСОБА_2 її чоловіком, а тому а тому згідно ст. 1261 ЦК України вони являються спадкоємцями за законом першої черги.

Позивачка та відповідачі звернулись до державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину на спадкове майно, але листом №2805/02-14 від 14.07.2017 року їм було відмовлено і рекомендовано звернутись до суду, так як відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, що належало спадкодавцю (а.с.25).

Позивачка в своєму позові вказує, що все вище перелічене спадкове майно, окрім квартири, являється спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та належить їм у рівних частинах, тобто по ? частині кожному. В свою чергу, належна її покійній матері ? частина спадкового майна належить спадкоємцям за законом, тобто їй та відповідачам, в рівних частинах та складає по 1/6 частині кожному. Між тим, квартира, яка належала її матері на підставі свідоцтва про право власності, виданого 11.08.2015 року ДП «Дослідне господарство інституту сільського господарства Причорноморя національної академії аграрних наук України», на думку позивачки, не являється обєктом спільної сумісної власності подружжя, тому вона ділиться між спадкоємцями в рівних частинах, тобто по 1/3 частині кожному.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача ОСОБА_3 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що відповідачі постійно проживали разом з померлою ОСОБА_4, доглядали за нею, мали спільний побут, на відміну від позивачки, яка проживає за кордоном та не мала близьких сімейних стосунків з матірю. Крім того вказує, що усе майно, набуте подружжям ОСОБА_4, було придбане за кошти відповідача ОСОБА_2, який багато років працював на іноземних суднах, в той час як у ОСОБА_4 заробіток був набагато менший, що підтверджується довідками про доходи, а відповідно її вклад був значно менший. Також зауважив, що позивачка не надала жодного доказу, який би підтверджував, що майна, яке є предметом спору, належало на праві власності ОСОБА_4 і, відповідно, входило до складу спадщини.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 (до шлюбу Науменко) В.М. перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.04.1985 року, про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії І-ФС №387014 (а.с.19).

Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, на підставі свідоцтва про право власності серії САЕ №122911, виданого 06.09.2011 року виконавчим комітетом Хлібодарської селищної ради Біляївського району Одеської області (а.с.125).

З технічного паспорту, виготовленого 27.01.2011 року КП «БТІ» Одеської міської ради вбачається, що вказаний житловий будинок збудований у 1996 році та має надвірні споруди: котельню, підвал, літню кухню, вбиральню, огорожу (а.с.191-201).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №157596 відповідач ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,1500 га, розташованої по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:001:0191 (а.с.230).

Згідно відповіді на запит суду регіонального сервісного центру в Одеській області №31/15-4958 від 21.09.2017 року відповідач ОСОБА_2 є власником автомобіля марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, на підставі свідоцтва про реєстрацію серії СХТ №551817 (а.с.75)

З інформації, наданої на запит суду ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» встановлено, що на рахунку №4399, відкритому 16.12.2013 року на імя ОСОБА_4 у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні (ТВБВ) №10015/0535 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» знаходяться грошові кошти у розмірі 5967,40 грн. (а.с.77)

З огляду на вищевикладене усе вище перелічене нерухоме та рухоме майно, а також грошові кошти були набуті ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у період шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України).

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено п. п. 1-4 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №103342326 від 10.11.2017 року вбачається, що ОСОБА_4 належить двокімнатна квартира, розташована АДРЕСА_2 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, на підставі свідоцтва про право власності серії і номер 5472, виданого 11.08.2015 року ДП «Дослідне господарство інституту сільського господарства Причорноморя національної академії аграрних наук України» (а.с.124).

З огляду на те, що ОСОБА_4 набула право власності на вказану квартиру внаслідок її приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому вона є її особистою приватною власністю та не є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року при розгляді справи №6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що усе майно, набуте подружжям ОСОБА_4, було придбане за кошти відповідача ОСОБА_2, який багато років працював на іноземних суднах, оскільки належних та допустимих доказів цьому суду не надано, а у відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України докази не можуть ґрунтуватись на припущенні.

Крім того, суд вважає, що не заслуговують на увагу і доводи представника відповідача про те, що у ОСОБА_4 був набагато менший заробіток ніж у її чоловіка ОСОБА_2, що підтверджується довідками про доходи, а відповідно її вклад був значно менший, так як дохід подружжя є спільним майном незалежно від його розміру та розміру доходу іншого з подружжя.

Із довідок про доходи ОСОБА_4 № №071-д, 073-д, 074-д, 075-д, 076-д, 077-д, 078-д, 079-д від 30.08.2017 року вбачається, що остання працювала на протязі 2009-2016 р.р. у ДНЗ «Одеський професійний ліцей будівництва та архітектури» на посаді майстра виробничого навчання на отримувала стабільну заробітну плату (а.с.175-182).

Згідно інформації, наданої на запит суду ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» з 16.12.2013 року у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні (ТВБВ) №10015/0535 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» громадянка ОСОБА_4 значиться як фізична особа-підприємець та на її імя відкритий рахунок №4399, що свідчить також про наявність доходів від підприємницької діяльності.

Разом з тим, позивачка не надала правовстановлюючих документів на магазин «Універсам-24», що розташований за адресою: вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, який на її думку належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2, а тому відсутні підстави для визнання вказаного магазину обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2.

Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що вищевказане рухоме та нерухоме майно, окрім магазину, а також грошові кошти є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та належить їм в рівних частинах, тобто по ? частині кожному, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя підлягають частковому задоволенню.

Відповідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах, а ст. 1261 цього Кодексу встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Статтею 1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.

Визначаючи частки кожного зі спадкоємців, суд враховує той факт, що спадкове майно існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність спадкодавця.

Як встановлено в судовому засіданні, частка померлої ОСОБА_4 у спільному сумісному майні подружжя, яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, площею 0,1500 га, які знаходяться за адресою: вул. Грушевського, №1, смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області; автомобілю марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1; грошових коштів, які знаходяться на рахунку №4399, відкритому 16.12.2013 року на імя померлої ОСОБА_4 у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні (ТВБВ) №10015/0535 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» у розмірі 5967,40 грн. становить ? частина, а тому приймаючи до уваги вищевказані положення законодавства суд приходиться до висновку, що частки спадкоємців у спадковій масі є рівними і складають по 1/6 частині вказаного майна.

При цьому, частки спадкоємців у спадковому майні, яке складається з двокімнатної квартири, розташованої АДРЕСА_2 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, яка належить померлій ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, мають бути поділені між ними порівну та частка кожного з них складає по 1/3 частині.

Представник відповідача просить зменшити розмір обовязкової частки позивачки у спадщині вдвічі посилаючись на те, що позивачка не проживала з матірю, не піклувалась про неї, не допомагала їй. Однак, суд не погоджується з вказаними доводами та вважає їх голослівними, оскільки жодних доказів на підтвердження цьому ані відповідачами, ані їх представниками суду не надано, а лише факт окремого проживання позивачки не може свідчити про те, що остання не спілкувалась з матірю та не допомагала їй.

Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до розяснень наданих у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

На підставі викладеного, суд вважає доведеним, що позивачка є спадкоємцем за законом першої черги, яка прийняла спадщину, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори у встановлений законодавством строк, а отже має право на спадкування і визнання за собою права власності на належну їй частку спадкового майна, а тому позов в цій частині також підлягає задоволенню.

Щодо стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів на її користь судового збору у розмірі 8320 грн. суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. ч. 1-3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці, а п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України встановлено, що ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно - вартістю майна.

Згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою справляється у розмірі 1 відсотку від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (704,80 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (8810 грн.)

Позивачкою заявлена одна вимога немайнового характеру і одна вимога майнового характеру.

З матеріалів справи вбачається, що представник позивачки на день подання позовної заяви сплатив судовий збір у мінімальному розмірі у сумі 640 грн. (а.с.1), в процесі розгляду справи тричі сплатив судовий збір за розгляд заяв про забезпечення доказів та позову (320+320+352,40) (а.с.27, 128, 150), та на виконання ухвали суду, у відповідності до ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір у розмірі 7360 грн. (а.с.204).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 ст. 141 ЦК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до технічного паспорту,вартість домоволодіння, на 1/6 частину якого позивачка просить визнати за нею право власності, становить 205326 грн., виходячи з чого повинна була сплатити судовий збір у розмірі 342,21 грн.

Враховуючи суму грошових коштів, на 1/6 частину якої позивачка просить визнати за нею право власності, остання повинна була сплатити судовий збір у розмірі 9,94 грн.

Відомостей про вартість земельної ділянки та автомобіля позивачкою не надано, а тому суд вважає можливим в цій частині витрати по сплаті судового збору покласти на позивачку.

Приймаючи до уваги докази, надані позивачкою, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на її користь суму сплаченого останнього судового збору за вимогу немайнового характеру у розмірі 640 грн., суму сплаченого судового збору за розгляд заяв про забезпечення доказів та позову у загальному розмірі 992,40 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 352,15 грн. за вимогу майнового характеру, яка стосується домоволодіння та грошових коштів, а загалом 1984,55 грн., тобто по 992,28 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 328, 368, 1226, 1261, 1269, 1278 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 70 СК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання майна обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності задовольнити частково.

Визнати майно: житловий будинок з надвірними спорудами: котельнею, підвалом, літньою кухнею, вбиральнею, огорожею, розташований по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області; земельну ділянку, площею 0,1500 га, розташовану по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:001:0191; грошові кошти, які знаходяться на рахунку №4399, відкритому 16.12.2013 року на імя ОСОБА_4 у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні (ТВБВ) №10015/0535 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» у розмірі 5967,40 грн.; автомобіль марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ? частина якого належить ОСОБА_4, яка померла 14.08.2016 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4, померлої 14.08.2016 року, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 35,4 кв.м., житловою площею 21,8 кв.м,

Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4, померлої 14.08.2016 року, на 1/6 частину спадкового майна:

-житлового будинку з надвірними спорудами: котельнею, підвалом, літньою кухнею, вбиральнею, огорожею, розташованого по вул. Грушевського №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, загальною площею 183,70 кв.м, житловою площею 71,30 кв.м;

-земельної ділянки, площею 0,1500 га, розташованої по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:001:0191;

-автомобілю марки «NISSAN NAVARA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1;

-грошових коштів на рахунку №4399, відкритому 16.12.2013 року на імя ОСОБА_4 у територіальному відокремленому безбалансовому відділенні (ТВБВ) №10015/0535 філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» у розмірі 5967,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1984,55 грн., тобто по 992,28 грн. з кожного.

ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання магазину «Унивесам-24», розташований по вул. Грушевського, №1 в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 1/6 його частину та про стягнення з відповідачів судового збору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Одеської області через Біляївський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.12.2018 року.

Суддя Л.О. Пендюра