18.10.2018 Справа № 363/4300/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді ОСОБА_1,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

за участю прокурора Дацька О.С.,

представника відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» до ОСОБА_3 сільської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

встановив:

заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та Державного підприємства «Київська лісова науково-дослідна станція» 09.11.2016 року звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_3 сільської ради № 259.3-12-6 «Про передачу у власність земельної ділянки». Визнати недійсним державний акт серії ЯМ № 738168 на право власності на земельну ділянку виданий ОСОБА_4 площею 0,0900 га з кадастровим номером :02:102:0157, для ведення особистого селянського господарства, та скасувати його державну реєстрацію. Зобовязати ОСОБА_4 повернути в постійне користування ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» земельну ділянку площею 0,0900 га з кадастровим номером :02:102:0157 вартістю 1466,22 грн., яка розташована в межах ОСОБА_3 сільської ради Вишгородського району, Київської області. Зазначив, що ОСОБА_3 сільською радою рішення при прийнятті рішення порушено вимоги ст.ст. 20, 21, 57, 149 ЗК України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації».

Свої вимоги мотивував тим, що оспорюваним рішенням ОСОБА_3 сільської ради Вишгородського районну Київської області всупереч вимог лісового законодавства України, передано ОСОБА_4П у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,0900 га, користувачем якої є ДП «Київська лісова науково-дослідна станція». Зазначає, що ДП «Київська лісова-науково дослідна станція», як землекористувач не надавало будь-яких погоджень на вилучення вказаної земельної ділянки з лісового фонду. Зазначив, що в даному випадку Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства згідно положення затвердженого Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 12.11.2012 № 401 підпорядковується Держлісагенству України та його територіальним органам. Управління відповідно до покладених на нього завдань: здійснює державний контроль за додержанням норм, правил та інших нормативно-правових актів з ведення лісового господарства, надає висновок та погоджує зміну цільового призначення земель лісових ділянок для їх використання в цілях не повязаних з веденням лісового господарства. Також доводив, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності та постійного користування ДП «Київська лісова-науково дослідна станція» протиправно, а тому існують всі правові підстави для відновлення того становища, яке існувало до видачі оспорюваного рішення шляхом визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

04 листопада 2016 року прокурор в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повідомив ДП «Київська лісова науково-дослідна станція» та Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарство про звернення до суду з цим позовом.

Прокурор в суді позов підтримав просив про його задоволення.

Представник ДП «Київська лісова-науково дослідна станція» подав письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Просив позов задовольнити та визнати поважними причини пропуску строку позовної давності.

Посилався на те, що лісовпорядні роботи з виготовлення матеріалів лісовпорядкування проводились в 2003 році, тоді як спірна земельна ділянка була відведена у власність 16.10.2012 року, а чергові лісовпорядні роботи в Старопетрівському лісництві ДП «Київська лісова-науково дослідна станція» проводились з серпня по жовтень 2014 року. Тому ДП та Київське обласне та по м. Києву управління лісового й мисливського господарства могли бути обізнані про порушення свого права не раніше серпня 2014 року.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради звернувся до суду з клопотанням про застосування строків позовної давності.

Представник відповідачки ОСОБА_2, проти позову заперечив, про що подав 04.05.2018 року відзив ,в якому зазначив, що набуття права на землю громадянам та юридичним особам здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. ОСОБА_4 у визначений законом спосіб дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на спірну земельну ділянку, який пройшов погодження всіма необхідними державними органами. Спірна земельна ділянка перебувала у запасі і відносилась до категорії земель сільськогосподарського призначення. Таким чином, ОСОБА_4 законно отримала у приватну власність спірну земельну ділянку, добросовісно нею володіє і не може за її рахунок виправляти помилку державного органу, який не дотримується своїх власних процедур.

Також зазначив, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Також просив застосувати строки позовної давності в цій справі, причини пропуску яких вважав пропущеними не з поважних причин. Вказані правовідносини виникли в 2012 році, які ґрунтуються на виготовленні та отриманні відповідачем Державного акту на право власності на земельну ділянку. Тобто позивач пропустив строк позовної давності в цій справі.

Заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури подав 11 липня 2018 року відповідь на відзив, в якій зазначив, що орган місцевого самоврядування незаконно розпорядився державною власністю, яка перебувала в постійному користуванні іншої юридичної особи ДП «Київська лісова-науково дослідна станція».

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що рішенням ОСОБА_3 сільської ради Вишгородського районну Київської області № 259.3-12-6 від 17 лютого 2012 року ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,0900 га на масиві «Лазарів Сад» села ОСОБА_5 Вишгородського районну Київської області.

18 квітня 2012 року на підставі вказаного рішення ОСОБА_4 отримала державний акт серії ЯМ № 738168 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0900 га, з кадастровим номером :02:102:0157, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі 10 квітня 2012 року за № 14043.

Згідно листа ВО «Укрдерждлісгосппроект» № 299 від 22.04.2016 року, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року спірна земельна ділянка повністю накладається на землі лісового фонду, які перебувають в користуванні ДП «Київська лісова-науково дослідна станція».

Зазначена земельна ділянка є земельною ділянкою лісового фонду, відноситься до земель лісогосподарського призначення, розташована в кварталах 163 і 164 Старопетрівського лісництва та перебуває в постійному користуванні ДП «Київської ЛНДС». Станом на час прийняття оскаржуваного рішення з постійного користування не вилучалась, жодних погоджень на її вилучення ДП «Київська ЛНДС» не надавало.

Вказане підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (Планшет №5), розробленими та затвердженими в 2003 році при проведенні базового лісовпорядкування, фрагментом з публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталів 163 і 164, витягом з проекту організації і розвитку лісового господарства ДП «Київської ЛНДС», картою-схемою розподілу територій ДП «Київської ЛНДС».

Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави

Право власності на землю гарантується. ОСОБА_6 право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної і комунальної власності, можуть вилучатись для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів.

Згідно з ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 20 ЗК України(в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Згідно зі ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст. ст. 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

При цьому згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Згідно вимог ст. 1 ЛК України усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Водночас у п. 2 ст. 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

Згідно ст. 6 ЛК України усі ліси в Україні є власністю держави.

Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 19 ЗК України за основним цільовим призначенням передбачено таку категорію земель України, як землі лісогосподарського призначення.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. «б» ч. 1ст. 164 ЗК України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв'язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п. 13 ст. 46 ЛК України).

Отже, результат системного аналізу наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Право постійного користування ДП «Київської ЛНДС» на спірну земельну ділянку не припинено в установленому законом порядку, згоди на її вилучення підприємство не давало.

Згідно розяснень даних у п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» земельні відносини, субєктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а обєктами землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (ст. 1 ЦК України, статті 2, 5 ЗК України). захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, ст. 152 ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

За таких обставин оскаржене рішення ОСОБА_3 сільської ради про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідачки на вимогах закону не ґрунтується.

Водночас у захисті порушеного права слід відмовити, виходячи з наступного.

Так, слід звернути увагу на те, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У вказаній справі відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України зазначалося, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

ОСОБА_6 набрав чинності 15 січня 2012 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обовязки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Проте положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, про прийняття оскаржуваного рішення держава в особі її органів дізналася з моменту їх прийняття та реєстрації державою права власності на землю за ОСОБА_4, а відтак строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, шляхом визнання недійсними рішення сільської ради та державного акту на земельну ділянку і відповідно вимоги про її повернення, сплинув у квітні 2015 року.

Однак із вказаним позовом прокурор до суду звернувся лише в листопаді 2016 року, після спливу строків давності у вказаній справі.

Прокурор та особи в інтересах яких подано позов в суді не довели, що не могли дізнатися про порушення цивільних прав та державних інтересів. Немає в справі й не подано суду будь-яких доказів стосовно розслідування кримінального провадження, в ході якого встановлено підстави для звернення до суду із цим позовом прокурором, яким би суд міг надати юридичну оцінку.

Вказаний позов подано прокурором згідно вимог ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» оскільки захист інтересів держави не здійснює відповідний субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, коли у той же час здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній не допускається.

В цьому звязку доводи заяви ДП «Київської ЛНДС» про те, що підприємство довідалося про порушення своїх прав із запиту прокуратури від 6.05.2016 року № 42016-360 є необґрунтованими. Вказаний запит у справі відсутній і посилання заяви про це є бездоказовими.

Не подано суду й доказів проведення ДП «Київської ЛНДС» лісовпорядних робіт у 2014 році, під час проведення яких вказане державне підприємство та Київське обласне та по місту Києву Управління лісового та мисливського господарства довідалися про порушення своїх прав у цій справі.

За таких обставин не встановлено й підстав для поновлення пропущеного строку позовної давності згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що у вказаній справі слід застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність, яку позивач пропустив без поважних причин.

Зазначена правова позиція ґрунтується на правових висновках Верховного Суду України в постановах від 16.09.2015 року по справі №6-68цс15 та від 22.02.2017 року по справі № 6-17цс17.

Відтак в задоволенні позову слід відмовити внаслідок спливу строків позовної давності для звернення до суду.

Що стосується заяви прокурора про уточнення позовних вимог від 18 липня 2018 року, то вказану заяву подано з пропущенням процесуальних строків, передбачених ст. 49 і ст. 189 ЦПК України, після закриття підготовчого провадження 29 березня 2018 року на якому остаточно визначено предмет спору, позовні вимоги та склад учасників судового процесу.

За таких обставин вказану заяву слід залишити без розгляду згідно вимог ч. 2 ст. 126 ЦПК країни.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Заяву Заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури про уточнення позовних вимог від 18 липня 2018 року залишити без розгляду на підставі ст.ст. 49, 126 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивачі:

Заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області (Київська область, Києво-Святошинський район, с. Софіївська Борщагівка, вул. Соборна, 67);

Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства (м. Київ вул. Святошинська, 30);

Державне підприємство «Київська лісова науково-дослідна станція» (Київська область, Вишгородський район, с. Лютіж).

Відповідачі:

ОСОБА_3 сільська рада Вишгородського районну Київської області (Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Свято-Покровська, 171);

ОСОБА_7 (АДРЕСА_1);

Суддя