Справа № 509/3860/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

позивача ОСОБА_1 та його представниці адвоката ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їхнього представника адвоката ОСОБА_7, а також відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні спільними допоміжними приміщеннями загального користування та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

3 жовтня 2017 року, ОСОБА_1 в інтересах якого, на підставі ст. 172 СК України діяла його донька - представниця ОСОБА_10, звернувся до суду з названим позовом, в якому просив суд, зобовязати відповідачів ОСОБА_3 та інших (всього 6 осіб) усунути йому перешкоди у користуванні допоміжними приміщеннями загального користування (кухнею, кімнатою для умивання, туалетом) 3 поверху гуртожитку за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, 11, шляхом знесення самовільно збудованих в них перегородок і стін та стягнути з відповідачів на свою користь моральну шкоду в сумі 15000 грн.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позов мотивовано тим, що позивачу на праві власності, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.08.2012 р., виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 23.03.2012 р. № 3734 - належить житлове приміщення (кімната № 316), площею 12,7 кв.м на 3-му поверсі в гуртожитку № 11 по вул. Приморській в с. К.-Бугаз, Овідіопольського району Одеської області і на цьому поверсі проживають всі відповідачі, які, 14.09.2017 р. самовільно захопили та поділили між собою допоміжні приміщення загального користування 3 поверху (кухнею, кімнатою для умивання, туалетом) вищевказаного гуртожитку та в цей же день, самовільно збудували перестінки з пінобетону на кухні та туалеті, а вхід в кімнату для умивання замурували, позбавивши його можливості доступу до вищевказаних приміщень, хоча будь-якої згоди як співвласник на вказані переобладнання і перепланування відповідачам він не надавав. Як стверджує позивач у позові, вказані протиправні дії відповідачів призвели до погіршення його здоровя, беручи до уваги, що він є пенсіонером і інвалідом ІІ-групи загального захворювання і протиправними діями відповідачів йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінив в 15000 грн.

В судовому засіданні позивач та його представниця повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Приймаючи участь в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_8, позов визнав, пояснивши суду, що він не брав участі у будь-яких захопленнях спірних приміщень, він не надав ніякої згоди на переобладнання допоміжних приміщень загального користування гуртожитку, вказуючи при цьому, що він разом із позивачем користуються одним і тим же туалетом, однак в подальшому, в судові засідання не зявився, про дату, час та місце судових засідань повідомлявся належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомив, надіславши до суду письмову заяву з коротким змістом своєї правової позиції, викладеної вище (а.с. 119).

Відповідачка ОСОБА_9 в судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позову з підстав його необґрунтованості і безпідставності, вважаючи що вказаний позов, поданий до суду, направлений на незаконне отримання позивачем ще однієї кімнати в гуртожитку, яку в незаконний спосіб намагається отримати позивач, шантажуючи відповідачів своїм позовом, примушуючи як її, так і інших відповідачів на поступки в питанні розширення (збільшення) своїх житлових умов.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їхній представник заперечували проти задоволення немотивованого позову з підстав необґрунтованого визначення позивачем кількості відповідачів, беручи до уваги, що на 3-му поверсі вказаного вище гуртожитку проживають 20 мешканців, а також відсутності належних та допустимих документальних доказів здійснення відповідачами будь-яких незаконних переобладнань допоміжних приміщень, а також з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову (а.с. 55-57).

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до ОСОБА_11 України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_12 України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені ОСОБА_11 та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_12 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_12 України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_12 України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з обєктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

ОСОБА_12 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ОСОБА_12 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Загальна декларація прав людини (Генеральна ОСОБА_13 ООН 10.12.1948)

ОСОБА_12 2. Кожна людина повинна мати всi права i всi свободи, проголошенi цiєю Декларацiєю, незалежно вiд раси, кольору шкiри, статi, мови, релiгiї, полiтичних або iнших переконань, нацiонального чи соцiального походження, майнового, станового або iншого становища.

Крiм того, не повинно проводитися нiякого розрiзнення на основi полiтичного, правового або мiжнародного статусу країни або територiї, до якої людина належить, незалежно вiд того, чи є ця територiя незалежною, пiдопiчною, несамоврядованою або як-небудь iнакше обмеженою у своєму суверенiтетi.

ОСОБА_12 28. Кожна людина має право на соцiальний i мiжнародний порядок, при якому права i свободи, викладенi в цiй Декларацiї, можуть бути повнiстю здiйсненi

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке:

ОСОБА_12 1. Зобов'язання поважати права людини. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

ОСОБА_12 6. Право на справедливий суд :

1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру…

ОСОБА_12 8. Право на повагу до приватного і сімейного життя :

1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ОСОБА_12 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

ОСОБА_12 14 Заборона дискримінації. Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невідємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 ОСОБА_11 України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «ОСОБА_14 проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (&?н;...&?г;) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «ОСОБА_10 проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

«Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невідємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

Згідно з Конвенцією - поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі §1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Прокопович проти Росії», п.36).

У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла», за змістом ст.8 конвенції, не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації в національному праві. Те, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі п.1 ст.8 конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих звязків з конкретним місцем проживання (див. також рішення від 11.01.95 у справі «Buckley v. the United Kingdom», п.63).

Закон України Про приєднання України до ОСОБА_12 Європи від 31 жовтня 1995 року (за Висновком N 190 (1995) Парламентської ОСОБА_13 Європи щодо заявки України на вступ до ОСОБА_13 Європи Страсбург, 26 вересня 1995 року).

Підтверджуючи відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів, та враховуючи, що інтереси збереження та подальшого втілення в життя цих ідеалів, а також сприяння економічному та соціальному прогресу потребують більш тісного єднання між усіма європейськими країнами, Верховна ОСОБА_13 України постановляє: Приєднатися від імені України до ОСОБА_12 Європи.

Основною статутною умовою для вступу країн до ОСОБА_12 Європи (РЄ) є визнання державою-кандидатом принципу верховенства права, її зобовязання забезпечити права та основні свободи людини всім особам, які знаходяться під її юрисдикцією, та ефективно співпрацювати з іншими державами з метою досягнення цілей РЄ.

Релевантні джерела права й акти їх застосування, рекомендації міжнародних організацій.

ОСОБА_11 України :

ОСОБА_12 1. Україна є правовою державою.

ОСОБА_12 3. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

ОСОБА_12 8. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_11 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_11 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_11 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_11 України гарантується.

ОСОБА_12 9. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_12 України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать ОСОБА_11 України, можливе лише після внесення відповідних змін до ОСОБА_11 України.

Статтею 19 ОСОБА_11 України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_11 та законами України.

ОСОБА_12 41 ОСОБА_11 України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положення ст. 47 ОСОБА_11 України держава створює умови, за яких громадянин матиме змогу придбати житло у власність.

Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов'язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі ЦК).

Відповідно до ст. 13 ЦК України - при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК країни.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма субєктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

На думку суду, через категорії «межі здійснення субєктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення субєктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Суд звертає увагу на те, що житлові відносини в Україні регулюються Житловим кодексом Української РСР, введеним в дію Постановою ВР Української РСР від 30.06.1983р. №5465-X (далі ЖК УРСР), та іншими актами житлового законодавства України.

Суд встановив, що позивачу на праві власності, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.08.2012 р., виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 23.03.2012 р. № 3734 - належить житлове приміщення (кімната № 316), площею 12,7 кв.м на 3-му поверсі в гуртожитку № 11 по вул. Приморській в с. К.-Бугаз, Овідіопольського району Одеської області (а.с. 12).

На імя відповідача ОСОБА_6 видано ордер № 119 серії КБ від 15.01.2013 р. на житлове приміщення (кімнату) № 314 в вищевказаному гуртожитку (а.с. 52).

Так, згідно з рішенням виконавчого комітету Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 30.03.2012р. № 44 закріплено за відповідачем ОСОБА_3 кімнату № 319 в зазначеному гуртожитку, і яким було отримано ордер на жиле приміщення № 191 серії КБ від 05.09.2016 р. (а.с. 58).

ОСОБА_15-Бугазької с/р від 16.06.2016 р. № 52 закріплено за відповідачкою ОСОБА_5 кімнати №№ 310,312 у вказаному гуртожитку, і якою, як головою сімї, до складу якої входить чоловік (відповідач) ОСОБА_4 було отримано ордер на жилі приміщення № 204 серії КБ від 11.12.2017 р. (а.с. 66,86).

За відповідачкою ОСОБА_9, на підставі рішення К.-Бугазької с/р № 14 від 18.12.2015 р. було закріплено кімнату № 321 у гуртожитку по вул. Приморській, 11 в с. К.-Бугаз, Овідіопольського району Одеської області, і як голові сімї було видано ордер на жилу площу у гуртожитку № 178 серії КБ від 11.01.2016 р. (а.с. 123,124).

Згідно рішення К.-Бугазької с/р № 96 від 10.08.2004 р. надано відповідачу ОСОБА_8 кімнату № 313 по вул. Приморській, 11 с .К.-Бугаз, Овідіопольського району Одеської області позачергово, а в подальшому на його імя видано ордер на жилу площу № 134 серії А від 27.08.2004 р. (а.с. 125,126).

В преамбулі Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей.

Частиною першою ст. 1 Закону визначено, що сфера його дії поширюється на громадян, які не мають власного житла та більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Між тим, як встановив суд і це було підтверджено всіма відповідачами, що їхнє місце проживання зареєстроване за адресою зазначеного гуртожитку та вони всі фактично проживають у ньому, у своїх кімнатах, і крім того, всі відповідачі не мають на теперішній час іншого житла, яке б належало їм на праві власності.

Частиною третьою ст.1 Закону визначено, що сфера його дії поширюється на гуртожитки, які є обєктами права державної та комунальної власності.

Суд зясував, що вищезазначений гуртожиток є обєктом комунальної власності територіальної громади с.Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області в особі Кароліно-Бугазької сільради.

Таким чином, сфера дії Закону № 500-VI поширюється на всіх учасників справи, як мешканців гуртожитку, що знаходиться у комунальній власності територіальної громади.

Статтею 12 Закону №500-VI передбачено, що утримання гуртожитку як цілісного майнового комплексу здійснюється відповідно до Правил користування приміщеннями житлових будинків, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Отже, з вищенаведеного випливає, що правові підстави та порядок користування сторонами жилою площею в зазначеному гуртожитку визначаються ст.ст. 127,130,131 ЖК України, Законом №500-VI, Положенням про гуртожитки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015р. №84, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 03.07.2015р. за №778/27223, Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. №572.

За змістом абзаців четвертого, шостого, сьомого пункту 7 Правил №572, пункту 4 розділу III Положення про гуртожитки, наймач (орендар) житлового приміщення у гуртожитку та інші особи, які проживають у гуртожитку, зобовязані, зокрема:

- дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил;

- підтримувати чистоту і порядок в місцях загального користування;

- використовувати приміщення та інше майно гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження (схоронність) підсобних приміщень та технічного обладнання;

- не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень та обладнання будинку, гуртожитку, порушують умови проживання громадян.

Між тим, всупереч цим нормам законодавства, відповідач ОСОБА_1, який є власником кімнати № 316, розташованої на третьому поверсі гуртожитку, під час його проживання у гуртожитку не дотримується санітарних норм і правил, не підтримує чистоту і порядок в місцях загального користування, що підтвердили всі відповідачі.

Пунктом 3 розділу III Положення про гуртожитки передбачено, що особи, які проживають у гуртожитку, мають право:

- користуватися на рівних умовах між собою допоміжними приміщеннями (загального користування), обладнанням та інвентарем гуртожитку;

- брати участь у вирішенні питань, повязаних з поліпшенням житлово-побутових умов у гуртожитку тощо.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 4 Правил №572 наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових приміщень відповідно до ст.100 ЖК УРСР.

Так, відповідно до ч.1 ст.100 ЖК України, виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується.

З урахуванням вказаних вимог чинного законодавства, 12.08.2017 року відбулись збори мешканців третього поверху зазначеного гуртожитку, до порядку денного яких були внесені питання:

1) наведення порядку у приміщеннях загального користування;

2) вирішення питання з гідроізоляцією;

3) благоустрій кухні та санвузла.

Збори мешканців третього поверху гуртожитку 12.08.2017 року вирішили розділити допоміжні приміщення гуртожитку (загального користування) між мешканцями кімнат для благоустрою окремих санвузлів, щоб забезпечити нормальні умови проживання (копія протоколу №1 зборів мешканців гуртожитку від 12.08.2017р.), що було підтверджено листом секретаря К.-Бугазької с/р від 18.10.2017 р. № І-449 (а.с. 54,60).

Своєї згоди на ухвалення вказаного рішення позивач не надавав, що він підтвердив в судовому засіданні.

Однак, незважаючи на це, за ініціативою інших мешканців третього поверху гуртожитку у вересні 2017 року були виконані відповідні будівельні роботи у приміщеннях загального користування гуртожитку.

Статтею 189 ЖК УРСР передбачено, що особи, винні:

- у порушенні правил користування жилими приміщеннями, санітарного утримання місць загального користування;

- у незаконному переобладнанні та/або переплануванні квартир, інших жилих приміщень, призначених та придатних для постійного або тимчасового проживання, нежилих приміщень, розташованих у жилих будинках, та/або використанні їх не за призначенням;

- у порушенні правил експлуатації жилих будинків, жилих приміщень та інженерного обладнання;

- у псуванні жилих будинків, жилих приміщень, їх обладнання - несуть кримінальну, адміністративну або іншу відповідальність згідно з законодавством Української РСР.

Так, у позовній заяві вказується про те, що у звязку із начебто самовільним захопленням відповідачами допоміжних приміщень загального користування, розташованих на третьому поверсі гуртожитку, позивач ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_10 викликали працівників поліції Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області. Такі виклики здійснювались ними неодноразово, а матеріали за №12744 від 14.09.2017р. та матеріали за №12855 від 16.09.2017р. за фактами відповідних звернень опрацьовувались працівниками поліції ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (а.с. 10).

Крім того, у позовній заяві вказується про те, що з приводу нібито незаконного переобладнання (перепланування) вказаних допоміжних приміщень загального користування, розташованих на третьому поверсі гуртожитку, позивач ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_10 звертались з відповідними скаргами до голови Кароліно-Бугазької сільради (15.09.2017р.), голови Одеської облдержадміністрації та голови Овідіопольської районної державної адміністрації.

Та обставина, що за результатами вказаних звернень сторони позивача жоден з відповідачів у справі не притягувався до кримінальної, адміністративної чи іншої відповідальності згідно з законодавством України, може свідчити про відсутність складу правопорушення у відповідних діях всіх відповідачів.

Як встановив суд, протягом тривалого часу і дотепер експлуатація та обслуговування вказаного гуртожитку здійснюється Комунальним підприємством «Бугаз», що розташоване за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, село Кароліно-Бугаз, вул.Приморська,1 (а.с. 61-62).

КП «Бугаз» надало письмову згоду на виконання мешканцями гуртожитку робіт з переобладнання та перепланування допоміжних приміщень третього поверху вищевказаного гуртожитку, зазначивши про те, що має можливість надати технічні умови для приєднання санвузлів до водопровідних та каналізаційних мереж загального користування згідно схеми, що додається (копія схеми переобладнання та перепланування допоміжних приміщень гуртожитку, погодженої КП «Бугаз») (а.с. 63,65,103,111,112,122).

У подальшому згідно акту, складеного комісією в складі депутата Кароліно-Бугазької сільради ОСОБА_18, виконавця робіт КП «Бугаз» ОСОБА_19, паспортиста ОСОБА_20 29.11.2017 року проведено обстеження приміщень третього поверху вищевказаного гуртожитку, а саме, кімнат №№312, 313, 314, 315, 316, 318, 319, 321 (а.с. 64).

При чому, під час технічного обстеження встановлено, зокрема - мешканці третього поверху гуртожитку розділили загальну площу на поверсі (туалет, вмивальня), що складає 38,3 кв.м між мешканцями поверху (20 чоловік). Кожній окремій сімї на поверсі дісталось окремі приміщення під туалет та вмивальню, відокремлені одне від одного легкими будівельними конструкціями.

Кожна окрема сімя, у тому числі позивач ОСОБА_1 - має доступ до санітарних приміщень на поверсі, а тому суд відкидає твердження позивача з цього приводу про нібито блокування йому відповідачами доступу до спірних допоміжних приміщень, як таких, що не підтверджені жодними належними та допустмими доказами по справі, передбаченими ст.ст. 76-81 ЦПК України.

Як було зазначено вище, всі мешканці третього поверху зазначеного гуртожитку, в тому числі всі відповідачі, окрім ОСОБА_1, отримали в КП «Бугаз» технічні умови на приєднання до водопровідного та каналізаційного стояка, установку індивідуального приладу обліку води та герметичність підлоги в санвузлах.

Вищенаведене може свідчити про дотримання вимог ч.1 ст.100 ЖК УРСР під час виконання наймачами робіт з переобладнання та перепланування допоміжних приміщень третього поверху вищевказаного гуртожитку, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування.

Отже, зазначені роботи не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання, а після завершення цих робіт введення обєкта в експлуатацію не вимагається.

Суд звертає увагу на пункт 5 ст.1-1 Закону № 500-VI, яким визначено, що жилий блок чи жила секція у гуртожитку це жиле приміщення у гуртожитку, що складається з декількох (двох і більше) жилих кімнат, мешканці яких мають змогу користуватися допоміжними приміщеннями у гуртожитку. Належність відповідних приміщень до жилого блоку чи жилої секції визначається проектною документацією на гуртожиток.

Однак, позивачем не надано суду проектну документацію на гуртожиток, технічний паспорт чи інші матеріали технічної інвентаризації тощо, де було б відображено допоміжні приміщення частини третього поверху вищевказаного гуртожитку у стані до їх переобладнання та після проведеного нібито самовільного переобладнання.

Позивачем не надано суду технічну документацію або інший відповідний документ з описанням вказаних обставин, хоча ці фактичні дані мають істотне значення для правильного вирішення даної справи. При чому, будь-яких клопотань чи заяв про витребування вказаних доказів позивачем до суду не заявлялось, а відповідно до приписів ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При чому, збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

А тому суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами ту обставину, що внаслідок виконання начебто самовільних робіт змінилась площа, кількість чи склад приміщень третього поверху вищезазначеного гуртожитку.

Між тим, відсутність відповідних доказів не дає суду можливості під час ухвалення рішення у справі правильно вирішити питання про те, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача.

У звязку з цим суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявність обставин, на які він посилається як на підставу заявлених ним позовних вимог про зобовязання відповідачів усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 допоміжними приміщеннями загального користування (кухнею, кімнатою для умивання, туалетом) третього поверху вищевказаного гуртожитку, шляхом знесення самовільно збудованих в них перегородок та стін, незаконність возведення яких відповідачами належним чином не доведена позивачем, беручи до уваги те, що окрім відповідачів по справі, на вказаному поверсі гуртожитку проживають ще 13 осіб, до яких позовні вимоги не були заявлені.

Крім того, як вбачається з вищевказаного акту від 29.11.2017р., складеного комісією в складі депутата Кароліно-Бугазької сільради ОСОБА_18, виконавця робіт КП «Бугаз» ОСОБА_19, паспортиста ОСОБА_20 під час обстеження приміщень третього поверху вищевказаного гуртожитку, а саме, кімнат №№312, 313, 314, 315, 316, 318, 319, 321, усього на даній ділянці третього поверху гуртожитку проживають 20 (двадцять) мешканців.

Відсутність у справі доказів, які б вказували на те, що саме залучені до участі в справі відповідачі є відповідальними за порушення прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду - не дає суду обґрунтованих доказів вини всіх відповідачів у створенні позивачу будь-яких перешкод у користуванні спірними допоміжними приміщеннями.

У звязку з цим відсутні також підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 15 000 грн. моральної шкоди, яку в даному випадку, суд вважає як заявлені безпідставно і необґрунтовано з огляду на недоведеність позовних вимог щодо створення відповідачами будь-яких перешкод позивачу у його праві користуванні допоміжними приміщеннями.

В той же час, суд вважає необхідним відмовити представнику відповідачів адвокату ОСОБА_7 в задоволенні його заяви про стягнення з позивача судових витрат на правничу допомогу з огляду на Правову позиція ВСУ від 1 березня 2017 року висловлену у справі № 6-152цс17: Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, а відтак, враховуючи, що позивач є інвалідом ІІ-ої групи загального захворювання згідно пенсійного посвідчення, а тому звільнений від сплати судового збору (а.с. 8).

У відповідності до приписів ч. 9 ст. 158 ЦПК України, якою передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення судом рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, а тому, суд вважає необхідним скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 20.10.2017 р. у виді заборони ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 особисто або через інших осіб вчиняти будь-які дії щодо будівництва перегородок (стін) і їх облаштування в допоміжних приміщеннях загального користування (кухні, кімнаті для умивання, туалеті) на 3-му поверсі в гуртожитку, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, гуртожиток № 11 (а.с. 26).

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,158,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 13-16,316-319,321,328,386,387,391 ЦК України, ст.ст. 100,130,131,189 ЖК України, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», «Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», затверджених Постановою КМУ № 572 від 08.10.1992 р., «Положенням про гуртожитки», затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 84 від 27.04.2015 р. і зареєстрованого в Мінюсті України 03.07.2015 р. за № 778/27223, ЄКПЛ, рішеннями ЄСПЛ, суд,

В И Р І Ш И В :

1.В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні спільними допоміжними приміщеннями загального користування та відшкодування моральної шкоди відмовити ;

2.Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 20.10.2017 р. у виді заборони ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 особисто або через інших осіб вчиняти будь-які дії щодо будівництва перегородок (стін) і їх облаштування в допоміжних приміщеннях загального користування (кухні, кімнаті для умивання, туалеті) на 3-му поверсі в гуртожитку, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Кароліно-Бугаз, вул. Приморська, гуртожиток № 11 скасувати.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 30.10.2018 р.

Суддя Гандзій Д.М.