КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/438/2018 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Таргоній Д.О., Ігнатченко Н.В.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року

у справі за позовом Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг,

встановив:

У вересні 2017 року КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01 березня 2007 року відповідачка є власником нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем житлово-комунальних послуг, які надає позивач.

Починаючи з вересня 2010 року відповідачка свій обов'язок по оплаті житлово-комунальних послуг не виконує, в результаті чого за відповідачкою рахується заборгованість по сплаті житлово-комунальних послуг за період з 01 вересня 2010 року по 01 липня 2014 року в сумі 9564,92 грн.

Таким чином, оскільки у відповідачки виникла заборгованість за житлово-комунальні послуги, яку вона у добровільному порядку не сплачує, позивач просив суд, стягнути на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 01 вересня 2010 року по 01 липня 2014 року в сумі 9564,92 грн., 3% річних в сумі 2001,03 грн., інфляційні втрати в сумі 3584,84 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року, позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції не аналізувалися докази, надані відповідачем. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не мав первинних документів щодо нібито існуючої у відповідача заборгованості .

Зазначає, що позивач не має первинних документів, хоча повинен був їх витребувати у попереднього надавача комунальних послуг.

Нею надавалися первинні документи, з яких випливає, що починаючи з грудня 2010 року по січень 2013 року, позивач жодного разу не повідомив відповідача про заборгованість.

Крім того, 40 рахунків, доданих позивачем до позовної заяви і які на його думку є доказами наявної у відповідача заборгованості є неправдивими документами.

Акт звірки взаєморозрахунків, який ліг в основу рішення, наданий позивачем містить помісячно нібито заборгованість відповідача за період з 17 вересня 2010 року по 14 серпня 2014 року.

Вважає, що заявником пропущений строк позовної давності на вимоги за період з 01 вересня 2010 року до 28 липня 2013 року, тобто більше ніж 3 роки тому.

Просила суд, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити, із застосуванням строку позовної давності.

На апеляційну скаргу КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» подало заперечення, які обґрунтовувало тим, що у період із квітня 2007 року по жовтень 2010 року облік, нарахування та збір платежів від власників (орендарів) нежитлових приміщень від імені КП УЖГ здійснювали КП «ЖЕКи», що діяли на підставі договорів доручення.

Відповідно до договорів доручення КП «ЖЕК «Ярославська» Шевченківської районної у м. Києві ради було повірено вчиняти на користь позивача наступні юридичні дії: здійснювати облік, нарахування та збір платежів на користь виробників комунальних послуг.

КП «ЖЕКи» було зобов'язано передати КП «УЖГ» всю первинну документацію, провести звірку з орендарями та власниками нежитлових приміщень Шевченківського району скласти акти звіряння станом на 01 жовтня 2010 року.

КП «ЖЕК «Ярославська» Шевченківської районної у м. Києві ради було складено довідку про заборгованість орендарів та власників, по комунальним послугам, станом на 01 листопада 2010 року.

Інші документації, щодо обсягів споживання та розшифрування даної заборгованості позивачеві не надавалося.

При формуванні уточненого рахунку заборгованості за надані комунальні послуги по нежитловому приміщенні Позивач не міг проігнорувати зведений перелік сальдо актів та не включити дану заборгованість в розрахунок.

У позивача відсутні дані щодо погашення заборгованості Відповідачем.

Позивач проводив нарахування за комунальні послуги починаючи з жовтня 2010 року.

Формування рахунків проводилось за допомогою автоматизованої системи 1С бухгалтерія. В рахунках на оплату відображались дані виконавця, тобто позивача, дані споживача, в тому числі відповідача, підстави для виставлення рахунку та сума, що підлягала оплаті за місяць.

Починаючи з 2013 року підприємством позивача було оновлено програмний продукт, який дав можливість внести додаткові функції, однією з яких є відображення заборгованості споживача за попередні періоди. Тому, в рахунках, які споживач отримував до 2013 року заборгованість не відображалась, що не означає, що вона відсутня взагалі.

Щодо незастосування строку позовної давності, то в матеріалах справи міститься уточнений розрахунок та акт звірки взаєморозрахунків, з якого вбачається, що відповідач частково здійснював проплати за надані житлово-комунальні послуги.

Також, 28 липня 2016 року позивачем була подана заява про видачу судового наказу, за якою був виданий судовий наказ від 09 вересня 2016 року, яки був скасований ухвалою від 10 листопада 2016 року.

Таким чином, строк позовної давності переривався частковим виконанням зобов'язань по оплаті вартості житлово-комунальних послуг та подачею заяви про видачу судового наказу.

Просило, залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка є власником нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 01 березня 2007 року, а також споживачем житлово-комунальних послуг, які відповідачці за відповідну плату надає позивач.

01 квітня 2007 року між Комунальним підприємством по утримання житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради (Сторона-1) та ОСОБА_2 (Сторона-2) було укладено договір №74 про нарахування та збір платежів з власників (орендарів) за спожиті комунальні послуги на користь їх виробників, за умовами якого Сторона-1 здійснює нарахування та збір платежів на користь виробників послуг за спожиті Стороною-2 комунальні послуги (теплова енергія, холодне водопостачання, водовідведення, тощо) в обсягах та за тарифами, визначеними у додатку № 1 до договору.

Відповідно до п.п.2.1.1,2.1.2 договору Сторона-1 зобов'язується, зокрема на підставі розрахунків виробників послуг по першій вимозі Сторони-2 інформувати його про кількість та вартість спожитих ним комунальних послуг, в 3-денний термін, з моменту надходження від виробників послуг розрахунків, надати власнику або орендарю платіжне доручення (квитанцію) про суму сплати спожитих ним комунальних послуг.

Разом з тим, Сторона-2 зобов'язується, зокрема в 3-денний термін, після надходження платіжного доручення (квитанції), але не пізніше 20 числа поточного місяця, сплатити вартість спожитих комунальних послуг та інформувати про це Сторону-1 в зазначений термін (п.3.1.1).

Згідно з п.п.5.1,5.4. договору визначено, що договір діє з моменту укладення безстроково. У разі закінчення дії договору і відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

14 листопада 2003 року між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (Постачальник за договором) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківського району (споживач за договором) було укладено договір № 320016 на постачання теплової енергії у гарячій воді, за умовами якого постачальник зобов'язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а споживач зобов'язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в договорі.

20 квітня 2005 року між ВАТ «Акціонерна компанія «Водоканал» (постачальник) та Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Шевченківського району (абонент) було укладено договір №05618/2-10 на постачання питної та приймання стічних вод через приєднані мережі, за умовами якого постачальник зобов'язується забезпечувати абоненту постачання питної води до його водопровідного вводу та приймати від абонента стічні води, а споживач зобов'язується сплачувати вартість наданих йому постачальником послуг на умовах цього договору.

КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» відповідно до рішення Київської міської ради від 22 вересня 2011 року №24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» перейменоване з КП по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31 жовтня 2001 року.

Відповідно до Статуту КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», затвердженого Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 12 квітня 2012 року №610 із змінами, зареєстрованими Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією 27 червня 2012 року №2016771, Основними напрямками діяльності КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» є: 2.2.1 забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах на підставі договорів, укладених Підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених Підприємством безпосередньо зі споживачами послуг; 2.2.2 здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень; 2.2.3 забезпечення збору платежів від споживача зазначених послуг на користь виробників послуг; 2.2.4 надання платних послуг в галузі житлово-комунального господарства населенню та підприємствам, організаціям, установам тощо.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

За ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно зі ст.322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, згідно зі ст.ст.525,526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Також, у відповідності до положень п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.ст.626-627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.610-612 ЦК України. порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Разом з тим, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Що стосується доводів апелянта, щодо пропущення позивачем строків позовної давності для звернення до суду, то слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно вимог ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об'єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Д.О. Таргоній

Н.В. Ігнатченко