Категорія 5 Номер провадження 22ц/775/1192/2018
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

Головуючого-судді Жданової В.С.,

суддів: Будулуци М.С., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Дороніна Д.Р.,

учасники справи: представник позивача ОСОБА_3, представник відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, який діє в інтересах позивача ОСОБА_5, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 травня 2018 року у цивільній справі № 219/10899/17 (суддя Конопленко О.С.) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про витребування майна,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2017 року ОСОБА_10 - представник позивача ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про витребування у відповідачів транспортного засобу «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1; причепу марки «КРД 050108», 2010 року випуску, шасі НОМЕР_7; ключів від вказаного автомобіля та повернення транспортних засобів позивачу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06 вересня 2003 року між позивачем ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6 укладено шлюб, під час якого сторони придбали транспортний засіб «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер НОМЕР_2, 2009 року випуску, сірого кольору, причеп марки «КРД 050108», державний номер НОМЕР_3, 2010 року випуску, та гараж, розташований в АДРЕСА_1, розміром 10м. х 11м. у 2006 році. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер НОМЕР_2, 2009 року випуску, укладений між відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 31 травня 2013 року; визнано за позивачем ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку спільного майна: транспортного засобу «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер НОМЕР_2, 2009 року випуску; причепу марки «КРД 050108», державний номер НОМЕР_3, 2010 року випуску; гаража, розташованого в АДРЕСА_1, розміром 10м. х 11м.

На теперішній час гараж зареєстрований на позивача згідно рішення суду, а транспортний засіб та причеп неможливо зареєструвати на неї у зв'язку з тим, що відповідачі не надають транспортні засоби для огляду в МРЕО м. Бахмут. При цьому, згідно відповіді територіального сервісного центру № 1442 від 01 червня 2017 року за вих.№2989 - транспортний засіб «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер НОМЕР_2, 2009 року випуску, сірого кольору та причеп марки «КРД 050108», державний номер НОМЕР_3, 2010 року випуску, 04 квітня 2014 року та 29 березня 2014 року відповідно були продані. Відповідачі, знаючи про рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року про визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частку спірного майна, свідомо продали це майно.

Просив суд витребувати у відповідачів транспортний засіб «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, причеп марки «КРД 050108», 2010 року випуску, шасі НОМЕР_7, ключі від транспортного засобу «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1 та повернути їх позивачу.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 лютого 2018 року до участі у справі в якості співвідповідачів залучено ОСОБА_11, на якого на теперішній час зареєстрований автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI» та ОСОБА_9, на якого зареєстрований причеп марки «КРД 050108», державний номер НОМЕР_3.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 травня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_5 про витребування у ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 транспортного засобу «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1 , причепу марки «КРД 050108», 2010 року випуску, шасі НОМЕР_7, ключів від транспортного засобу «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1 та повернення їх позивачу відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 травня 2018 року і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року, відповідно до якого договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 31 травня 2013 року визнано недійсним, автомобіль та причеп визнано спільною власністю подружжя з визнанням за кожним права власності на 1/2 частку. Відповідач ОСОБА_6 не мав права 15.03.2014 року відчужувати причеп марки «КРД 050108», в відповідач ОСОБА_7, який є братом колишнього чоловіка позивача, не мав права 14.04.2014 року відчужувати автомобіль «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», оскільки ці транспортні засоби є спільною власністю. Позивач вважає, що в даному випадку не може застосовуватися позовна давність, оскільки про продаж спірних транспортних засобів їй стало відомо під час розгляду справи в суді 12.02. 2018 року. Саме з цієї дати треба враховувати перебіг строку позовної давності. Вважає, що існують обґрунтовані підстави для витребування майна відповідно до вимог ст.388 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України позивач вправі звертатися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, вправі витребувати своє майно і від добросовісного набувача, оскільки воно вибуло з володіння не з її волі. Вважає доцільним витребувати належне позивачу майно, а не порушувати питання про стягнення компенсацію його вартості.

Відповідач ОСОБА_9 надав відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що при укладанні 15.03.2014 договору купівлі-продажу причепу з ОСОБА_6 працівниками Сервісного центру були перевірені реєстраційні документи та встановлено відсутність арешту, розшуку, заборони, обмежень. Він не знав і не міг знати про наявність спору між подружжям та про право власності на частку у цьому майні за позивачем. Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України вважає, що він є добросовісним набувачем, оскільки придбав майно за відплатним договором, у безпосереднього власника, який мав право ним розпоряджатися. Позивачу належить лише право на 1/2 частку причепу, який є неподільним майном, тому вимоги щодо його повернення вважає необґрунтованими.

Відповідач ОСОБА_11 також надав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначає, що є добросовісним набувачем, оскільки сплатив за автомобіль кошти, набув вправо власності з підстав не заборонених законом. Вважає, що позивач заявляє вимогу про витребування всього автомобіля, але їй належить лише право власності на частку. Частка у праві власності на цей автомобіль належить ОСОБА_6, який за своєю волею продав належне йому майно, що унеможливлює витребування цього майна від добросовісного набувача. Вважає, що позивач має право на відповідну компенсацію за свою частку у спірному майні.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_11 та ОСОБА_9 про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток (а.с. 246б, а.с.246 в), надали Апеляційному суду заперечення на апеляційну скаргу та заяви про розгляд справи без їх участі.

Відповідач ОСОБА_7 також належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджено розпискою про вручення судової повістки члену його сім'ї (матері, а.с.241).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Статтею 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2003 року по 02 жовтня 2013 року, що підтверджується наявними у справі матеріалами та не заперечується сторонами. Під час спільного проживання подружжя придбало транспорті засоби. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково: визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 31 травня 2013 року; визнано за ОСОБА_5 і ОСОБА_6 право власності на 1/2 частку спільного майна за кожним, а саме: транспортний засіб «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер НОМЕР_2, причеп марки «КРД 050108», державний номер НОМЕР_3, 2010 року випуску і гараж, розташованого в АДРЕСА_1 за кожним.

19.03.2014 року позивач зверталась до Центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м. Артемівська та Артемівського району при УДАІ ГУМВС в Донецькій області із заявою про реєстрацію за нею права власності на 1/2 частку автомобіля «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», державний номер НОМЕР_2 та причепу марки «КРД 050108» та 21.03.2014 року отримала відповідь (вих. №5527), що для подальшої реєстрації транспортних засобів необхідно виконати пункт 6 аб. 1, пункт 8 та пункт 15 Постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про порядок державної реєстрації, перереєстрації, зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», відповідно до яких транспорті засоби, що належать декільком фізичним особам, реєструються за їх письмовою заявою на одного із них. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів реєструється на підставі його письмовою заяви, справжність підпису засвідчується нотаріально. Під час проведення державної реєстрації транспорті засобі підлягають огляду.

На звернення із заявою до Територіального сервісного центру № 1442 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області позивач ОСОБА_5 01 червня 2017 року отримала інформацію №2989 про те, що транспортний засіб «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, кузов № НОМЕР_1 04.04.2014 року на підставі довідки-рахунка ВІА №430263, виданої ТОВ «Міжрегіональний брокерський дім «Фаворит» з обслуговування м. Полтави та Полтавського району підпорядкованого УМВС України в Полтавській області був перереєстрований на іншу особу, дані якої ТСЦ № 1442 надати не зміг, оскільки така інформація охороняється законом. Крім того, 29 березня 2014 року причіп КРД 050108, 2010 року випуску, шасі НОМЕР_7 29 березня 2014 року перереєстровано на іншу особу на підставі довідки-рахунка ВІА № 294230, виданої ТОВ «АНТАРЕС-РЕАЛ» 15 березня 2014 року, при цьому інформацію про особу, на яку був перереєстрований причіп, ТСЦ № 1442 також не змогло надати внаслідок її охорони законом. ( а.с. 6)

На запит Артемівського міськрайонного суду Територіальний сервісний центр № 1442 регіонального сервісного центру МВС в Донецькій області надав суду інформацію № 31/5-1442-65 від 18 січня 2018 року, що станом вказану дату транспортний засіб «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_4, кузов № НОМЕР_5 квітня 2014 року зареєстровано на ім'я ОСОБА_8 у ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Полтави; транспортний засіб причеп КРД 050108, 2010 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_6, VIN НОМЕР_8 29 березня 2014 року зареєстровано на ім'я ОСОБА_9 у Центрі ДАІ 1410 (смт. Володарське Донецької області).

Аналогічна інформація була направлена суду повторно 21.02.2018 р. №31/5-1441 №562.

Копії документів, що стали підставою для державної реєстрації автомобіля «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», номерний знак НОМЕР_4 на ім'я ОСОБА_12, відсутні, оскільки згідно вимог наказу МВС України від 10 січня 2014 року № 5-дск «Про затвердження Переліку документів, що створюють під час діяльності органів внутрішніх справ, навчальних закладів, підприємств та закладів охорони здоров'я, що належать до сфери управління МВС України, із зазначенням строків зберігання документів» матеріали, які стали підставою для реєстрації транспортних засобів, зберігаються протягом 3 років, після чого знищуються в установленому порядку (а.с. 108).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачу ОСОБА_5 належить право власності лише на 1/2 частку спірних транспортних засобів, а право на другу частку належить колишньому чоловіку позивача - відповідачу ОСОБА_6, який без її згоди здійснив відчуження транспортних засобів; відповідачі ОСОБА_11 та ОСОБА_9 придбали транспортні засоби за відплатним договором у ОСОБА_13, не знали і не могли знати про спір між подружжям та про право власності на 1/2 частку за позивачем ОСОБА_5; транспортні засоби є неподільною річчю, позивачу належить лише право на 1/2 частку, що унеможливлює їх витребування від добросовісних набувачів; позивачем порушено позовну давність за даними вимогами, оскільки позивач знала про порушення своїх прав у березні 2014 року, коли інший співвласник ОСОБА_6 не дав згоди на реєстрацію автомобіля за позивачем та не доставив автомобіль до відповідного реєстраційного органу Управління Держінспекції для огляду.

Висновок суду першої інстанції про відмову в позові є вірним, обґрунтованим, перебуває у відповідності до норм діючого цивільного законодавства, якими врегульований даний спір.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Встановлено, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19.02.2014 року за позивачем ОСОБА_5 визнано право власності на 1/2 частину автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI», 2009 року випуску, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1 та причепу марки «КРД 050108» .

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_5 свої вимоги про витребування транспортних засобів мотивувала тим, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мали права здійснювати відчуження транспортних засобів, оскільки раніше укладений між ними договір купівлі - продажу автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI» від 31.05.2013 року рішенням Апеляційного суду від 19.02.2014 року визнано недійсним і цим же рішенням за нею визнано право власності на 1/2 частину автомобіля та причепу.

Мотивуючи апеляційну скаргу, представник позивача також виходить з того, що продаж спірного автомобіля «MERCEDES-BENZ VITO 111CDI» ОСОБА_11 був здійснений ОСОБА_7, братом колишнього чоловіка позивача, який не мав на це права.

Такі доводи є необґрунтованими та не відповідають матеріалам справи.

Згідно інформації Регіонального сервісного центру в Полтавській області за вих. № 31/16-9-К-8аз від 01 березня 2018 року надати копії документів, що стали підставою для державної реєстрації, відповідно до ЄДР МВС у 2014 році, автомобіля «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», номерний знак НОМЕР_4 на ім'я ОСОБА_12 не виявилось можливим, оскільки згідно вимог наказу МВС України від 10 січня 2014 року № 5-дск «Про затвердження Переліку документів, що створюють під час діяльності органів внутрішніх справ, навчальних закладів, підприємств та закладів охорони здоров'я, що належать до сфери управління МВС України, із зазначенням строків зберігання документів», матеріали, які стали підставою для реєстрації транспортних засобів, зберігаються протягом 3 років, після чого знищуються в установленому порядку (108).

З мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Донецької області від 19 лютого 2014 року вбачається, що встановивши недійсність договору купівлі-продажу транспортного засобу «MERSEDES-BENZ VITO 111CDI», який укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд застосував наслідки такої недійсності з підстав, передбачених ст. 216 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину .

Застосування судом зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину, тобто факт повернення спірного автомобіля у власність ОСОБА_6, який і був стороною правочину. Вказані обставини позивачем не спростовані.

При цьому застосування судом ст. 216 ЦК України виключає можливість застосування ст. 388 ЦК України, на яку посилалася позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

Та обставина, що відповідач ОСОБА_11 у відзиві на апеляційну скаргу вказував, що автомобіль він придбав у ОСОБА_7, який діяв на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського нотаріального округу, не є свідченням того, що ОСОБА_14 продав спірний автомобіль від свого імені.

Висновок суду першої інстанції про те, що відповідачі ОСОБА_11 та ОСОБА_15 є добросовісними набувачами, перебуває у відповідності до приписів п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в якому вказано, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Встановлено, що право власності на транспорті засоби за позивачем ОСОБА_5 не зареєстровано; арешту, заборони або обмежень щодо транспортних засобів не встановлено. Покупець автомобіля ОСОБА_16, який проживає у м. Полтава, та покупець причепу ОСОБА_9, який проживає АДРЕСА_2, не знали та не могли знати, що між колишнім подружжям існує спір з приводу власності на транспортні засобі, і що за позивачем визнано право власності на 1/2 частку.

Спірні транспортні засоби були придбані ними на відплатній основі, їх реєстрація на нових власників відбулася відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 7 вересня 1998 р. N 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», яка передбачає перевірку правомірності придбання, наявність обмежень та заборон тощо.

Встановлено, що позивач має право лише на 1/2 частку транспортних засобів, які є неподільною річчю.

За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості. Саме така правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 03.05.2018 р. справа N 755/20923/14-ц, застосування якої відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України є обов'язковим.

Необхідно зазначити, що стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477 IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для витребування спірних транспортних засобів від ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , оскільки наявність у діях співвласника майна ОСОБА_6 волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу автомобіля) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

При цьому судом першої інстанції вірно зазначено, що позивач має право на відповідну компенсацію вартості транспортних засобів, оскільки вони відчужені іншим співвласником без її згоди.

Відмовляючи в задоволенні позову з тих підстав, що відповідачі ОСОБА_11 та ОСОБА_9 є добросовісними набувачами, відчуження транспортних засобів здійснено за волею іншого співвласника ОСОБА_6, транспорті засоби є неподільною річчю, а позивачу належить лише право на 1/2 частку, суд одночасно з цим підставою відмови в позові зазначив і порушення позивачем позовної давності, що є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Суд визнав, що про порушення свого права позивач дізналася у березні 2014 року, коли відповідач ОСОБА_6 не дав згоди на реєстрацію транспортного засобу на її ім'я та не надав транспортні засоби для проведення такої реєстрації.

Проте, щодо продажу спірних транспортних засобів, тобто позбавлення прав власності, позивачу стало відомо лише в червні 2017 року при зверненні до Територіального сервісного центру №1442 МВС в Донецькій області, а відомості про осіб, які придбали спірні транспорті засоби, були отримані під час розгляду справи в суді першої інстанції 12.02.2018 року.

За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо порушення позивачем позовної давності при зверненні до суду є помилковим, але на висновки суду про відмову в позові це не впливає, оскільки спір розглянутий по суті, наведені мотиви відмови в позові та надано обґрунтування кожному доводу, який наданий позивачем.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду. Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Враховуючи зазначене, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, який діє в інтересах позивача ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді :

Повне рішення виготовлено 26 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач В.С.Жданова.