Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 495/10362/13-ц

провадження № 61-7019зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_5,

позивач - ОСОБА_6,

розглянув заяву публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року у складі колегії суддів: Варикаші О. Д., Бабія А. П., Станкевича В. А. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кузнєцова В. О., Євтушенко О. І., Кадєтової О. В., Карпенко С. О., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про відшкодування майнової шкоди.

Позов мотивований тим, що 11 червня 2013 року між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в особі начальника відділення № 9 філії «Одеське РУ» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_5 було укладено депозитний договір № 5267/6-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 6 місяців в національній валюті в сумі 53 000,00 грн на строк з 11 червня до 11 грудня 2013 року та 03 квітня 2013 року було укладено депозитний договір № 3451/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 370 днів в національній валюті в сумі 90 000,00 грн на строк з 03 квітня 2013 року до 08 квітня 2014 року. Після спливу строку договору № 5267/6-13 вона звернулася до відповідача з вимогою повернути суму внеску та нараховані за користування ним проценти, але їй було відмовлено у поверненні вказаних грошей, що стало приводом для звернення до суду із зазначеним позовом.

Уточнивши позов просила суд зобов'язати ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконати грошові зобов'язання перед ОСОБА_4 та стягнути на її користь 143 000,00 грн банківського вкладу (депозиту) за договором від 11 червня 2013 року № 5267/6-13 та за договором від 03 квітня 2013 року № 3451/370-13; 4 624,79 грн відсотків за ставкою 17,50 %; 17 978,84 грн відсотків за ставкою 18,25 %; 1 855,00 грн інфляційних втрат за весь час прострочення (за договором (№ 5267/6-13); 3 % річних за несвоєчасне повернення вкладу (депозиту) за договором банківського вкладу (депозиту) в розмірі 4 088,38 грн (за договором № 5267/6-13 - 1 370,65 грн, за договором № 3451/370-13 - 2 717,73 грн).

У травні 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення нікчемності договорів банківського вкладу.

Позов мотивований тим, що договір № 5267/6-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» від 11 червня 2012 року є нікчемним, оскільки кошти на депозитний рахунок в сумі 53 000,00 грн від ОСОБА_4 не надходили, що вказує на відсутність договірних правовідносин між банком та ОСОБА_4

У січні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживачів банківських послуг та стягнення збитків.

Позов мотивований тим, що 24 вересня 2012 року між нею та відповідачем було укладено договір № 8705/3-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» строком на три місяці в національній валюті, вона зробила внесок у розмірі 115 000,00 грн, що підтверджується квитанцією № 1 від 24 вересня 2012 року, який до цього часу відповідач не повернув.

У зв'язку з викладеним просила суд стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на її користь грошові внески в розмірі 115 000,00 грн з урахуванням 3 % річних у розмірі 325,83 грн та несплачені відсотки в розмірі 3 496,40 грн, всього 118 822,23 грн.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 червня 2014 року зазначені позовні заяви були об'єднані в одне провадження.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року у складі судді Боярського О. О. позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 5 927,62 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено. Встановлено нікчемність договорів від 03 квітня 2013 року № 3451/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&a д;К «Стандарт» на суму 90 000,00 грн, від 11 червня 2012 року № 5267/6-13 про банківський строковий вклад (депозит) Ф&a&n;К «Класік» на суму 53 000,00 грн, підписані з ОСОБА_4 колишнім начальником відділення № 9 філії «Одеське регіональне управління» АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_5

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю доказів щодо внесення ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 53 000,00 грн на депозитний рахунок банку, що є підставою для визнання договору від 11 червня 2013 року № 5267/6-13 нікчемним і таким, що фактично не відбувся. Крім того, суду не надано доказів внесення позивачем грошових сум у розмірі 90 000,00 грн на банківський рахунок, що має бути підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката. Суд виходив з того, що представник банку надав інформацію про наявність укладеного договору банківського вкладу між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 під тими ж самими реквізитами, але на суму 5 000,00 грн.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції виходив з того, що немає договірних правовідносин між банком та ОСОБА_4, оскільки не доведено внесення коштів на депозитний рахунок в сумі 53 000,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з заявою про видачу готівки від 25 березня 2013 року № 1 сума вкладу в розмірі 115 000,00 грн ОСОБА_6 уже повернута, а доводи ОСОБА_6 про те, що підпис на заяві на видачу готівки їй не належить, суд першої інстанції не взяв до уваги, оскільки від проведення почеркознавчої експертизи ОСОБА_6 відмовилась, тому підпис ОСОБА_6 на заяві на видачу готівки не спростований належними та допустимими доказами.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_4: 143 000,00 грн банківського вкладу (депозиту) за договором від 11 червня 2013 року № 5267/6-13 та за договором від 03 квітня 2013 року № 3451/370-13; 4 624,79 грн - відсотки за ставкою 17,50 %; 17 978,84 грн - відсотки за ставкою 18,25 %; 1 855,00 грн - інфляційних втрат за весь час прострочення: 577,83 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення вкладу (депозиту) за договором від 11 червня 2013 року № 5267/6-13; 17,73 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення вкладу (депозиту) за договором від 03 квітня 2013 року № 3451/370-13. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_6 118 822,23 грн, з яких: 115 000,00 грн - банківський вклад (депозит) за договором від 24 вересня 2012 року № 8705/3-12; 3 496,4 грн - несплачені відсотки; 325,83 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення вкладу (депозиту).

У задоволенні зустрічного позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 1 069,24 грн.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 275,60 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що за закінченням строку дії договорів позивачі звернулися до банку із заявами про повернення банківських вкладів та сплати процентів, чим засвідчили свій намір припинити дію договорів, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про повернення банківського вкладу та стягнення з банку на користь ОСОБА_4 3 % річних та суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходив з того, що до суду апеляційної інстанції ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не надало доказів щодо повернення ОСОБА_6 вкладу в розмірі 115 000,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд апеляційної інстанції виходив з того, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кошти позивачам не повернув, докази щодо повернення коштів суду апеляційної інстанції не надані, у зв'язку з чим банк був зобов'язаний повернути позивачам депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договорів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка В. С., подану представником ОСОБА_8, задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_4: 4 624,79 грн - відсотки за ставкою 17,50 %; 17 978,84 грн - відсотки за ставкою 18,25 %; 1 855,00 грн - інфляційних втрат за весь час прострочення: 577,83 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення вкладу (депозиту) за договором від 11 червня 2013 року № 5267/6-13; 17,73 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення вкладу (депозиту) за договором від 03 квітня 2013 року № 3451/370-13.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_6 3 496,4 грн несплачених відсотків; 325,83 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення вкладу (депозиту).

Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував положення статей 16, 36, 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не звернув уваги на те, що з 18 вересня 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». На момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції (16 березня 2016 року) у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При цьому суд касаційної інстанції виходив з того, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з банку на користь вкладників відсотків, які встановлені договором банківського вкладу, не визначив, за який період проводилися вказані нарахування та на підставі чого. Крім того, зазначені норми матеріального права до уваги не взяв, положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України у спірних правовідносинах застосував неправильно та дійшов помилкового висновку про стягнення відсотків. Ураховуючи, що повною мірою фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суди не встановили та не перевірили всіх доказів у справі, судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_4: 4 624,79 грн - відсотків за ставкою 17,50 %; 17 978,84 грн - відсотків за ставкою 18,25 %; 1 855,00 грн - інфляційних втрат за весь час прострочення: 577,83 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення вкладу (депозиту) за договором від 11 червня 2013 року № 5267/6-13; 17,73 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення вкладу (депозиту) за договором від 03 квітня 2013 року № 3451/370-13, та в частині позовних вимог ОСОБА_6 про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_6 3 496,4 грн - несплачені відсотки; 325,83 грн - 3 % річних за несвоєчасне повернення вкладу (депозиту), не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 338 ЦПК України 2004 року є підставою для скасування рішення із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У грудні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, а саме, невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права - Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На підтвердження зазначеного заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17, від 07 червня 2017 року у справі № 490/4542/15-ц, в яких, на його думку, викладені інші висновки щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права. Зокрема, у вказаних постановах Верховний Суд України дійшов висновку, що під час дії тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно в межах процедури ліквідації банку.

Також посилається на постанови Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13, в яких, на його думку, викладені інші висновки щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 1059 ЦК України.

Крім того, заявник посилається на постанови Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13, від 07 грудня 2016 року у справі № 742/1015/15-ц, в яких, на його думку, викладені інші висновки щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 526, 599 і 1058 ЦК України.

Посилаючись на наведене, заявник просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і ухвалу суду касаційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

06 лютого 2018 року заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд судових рішень передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У квітні 2018 року до суду від ОСОБА_6 надійшли заперечення на заяву, у яких вона просила рішення суду апеляційної інстанції та ухвалу суду касаційної інстанції в частині задоволення її вимог залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року справу призначено до розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» доводи, Верховний Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України у редакції 2004 року підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що 03 квітня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_4 було укладено договір № 3451/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 370 днів у національній валюті.

За умовами вказаного договору клієнт вносить, а банк приймає грошові кошти в гривні на вкладний рахунок № НОМЕР_1 в сумі 90 000,00 грн на строк з 03 квітня 2013 року до 08 квітня 2014 року (пункт 1.1 договору), та за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного пунктом 1.1 цього договору, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 18,25 % річних (пункт 1.2 договору).

На підтвердження внесення ОСОБА_4 та прийняття від неї банком обумовленої вказаним договором суми і надходження цих коштів на депозитний рахунок згідно з договором ОСОБА_4 надала квитанцію від 03 квітня 2013 року № 1.

Також 11 червня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_4 було укладено договір № 5267/6-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 6 міс. в національній валюті.

За умовами цього договору клієнт вносить, а банк приймає грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_2 в сумі 53 000,00 грн на строк з 11 червня до 11 грудня 2013 року (пункт 1.1 договору), та за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного пунктом 1.1 цього договору, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 17,50 % річних (пункт 1.2 договору).

На підтвердження внесення ОСОБА_4 та прийняття від неї банком обумовленої вказаним договором суми і надходження цих коштів на депозитний рахунок згідно з договором ОСОБА_4 надала квитанцію від 11 червня 2013 року № 1.

На вимогу ОСОБА_4 видати їй банківські вклади та проценти за вкладами згідно з вказаними договорами ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовило в поверненні зазначених коштів, посилаючись на відсутність як на паперовому носії, так і в автоматизованій системі договору від 03 квітня 2013 року № 3451/370-13 на суму 90 000,00 грн, та наявність депозитного договору між сторонами від 03 квітня 2013 року № 3451/370-13 на суму 5 000,00 грн, а також на те, що під час підписання договору від 11 червня 2013 року № 5267/6-13 ОСОБА_4 відмовилася від підписання договору і кошти в касу не внесла - як наслідок договір від 11 червня 2013 року № 5267/6 на суму 53 000,00 грн укладений не був та відсутній як на паперовому носії, так і в автоматизованій системі.

24 вересня 2012 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_6 було укладено договір № 8705/3-12 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 3 міс. в національній валюті.

За умовами цього договору клієнт вносить, а банк приймає грошові кошти в національній валюті на вкладний рахунок № НОМЕР_1 в сумі 115 000,00 грн на строк з 24 вересня до 24 грудня 2012 року (пункт 1.1 договору), та за час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного пунктом 1.1 цього договору, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 19,50 % річних (пункт 1.2 договору).

На підтвердження внесення ОСОБА_6 та прийняття від неї банком обумовленої вказаним договором суми і надходження цих коштів на депозитний рахунок згідно з договором ОСОБА_6 надала квитанцію від 24 вересня 2012 року № 1, що відповідно до матеріалів справи не заперечує і банк.

На вимогу ОСОБА_6 у грудні 2013 року, після неодноразового продовження дії договору відповідно до пункту 4.1 договору, повернути їй вклад згідно з договором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відмовило в поверненні зазначених коштів, посилаючись на те, що згідно із заявою про видачу готівки від 25 березня 2013 року № 1 сума вкладу в розмірі 115 000,00 грн ОСОБА_6 уже повернута.

Відповідно до висновку експерта від 20 січня 2015 року № 16/393-П підпис у графі «Підпис отримувача» у заяві на видачу готівки в розмірі 115 000,00 грн від 25 березня 2013 року № 1, найвирогідніше виконаний не ОСОБА_6, а іншою особою з частковим наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_6

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів внесення ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 53 000,00 грн на депозитний рахунок банку, і зазначене є підставою для визнання договору від 11 червня 2013 року № 5267/6-13 нікчемним і таким, що фактично не відбувся. Крім того, суду не надано доказів внесення позивачем грошових коштів у розмірі 90 000,00 грн на банківський рахунок, що має бути підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката. Суд виходив з того, що представник банку надав інформацію про наявність укладеного договору банківського вкладу між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 під тими самими реквізитами, але на суму 5 000,00 грн. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції виходив з того, що немає договірних правовідносин між банком та ОСОБА_4, оскільки не доведено внесення коштів на депозитний рахунок в сумі 53 000,00 грн. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із заявою про видачу готівки від 25 березня 2013 року № 1 сума вкладу в розмірі 115 000,00 грн ОСОБА_6 уже повернута.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за закінченням строку дії договорів позивачі звернулися до банку із заявами про повернення банківських вкладів та сплати процентів, чим засвідчили свій намір припинити дію договорів, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про повернення банківського вкладу та стягнення з банку на користь ОСОБА_4 3 % річних та суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходив з того, що до суду апеляційної інстанції не надано доказів щодо повернення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вкладу в розмірі 115 000,00 грн ОСОБА_6 Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд апеляційної інстанції виходив з того, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кошти позивачам не повернув, доказів щодо повернення коштів суду апеляційної інстанції не надано, у зв'язку з чим банк був зобов'язаний повернути позивачам депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договорів.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції в частині вимог про стягнення відсотків за депозитними договорами, інфляційних втрат та 3 % річних і направляючи справу в цій частині на новий розгляд, виходив з того, що суд не визначив за який період проводилися вказані нарахування та на підставі чого, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України, та не встановив повною мірою фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановив та не перевірив всіх доказів у справі.

Також суд касаційної інстанції виходив з того, що з 18 вересня 2015 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». На момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції (16 березня 2016 року) у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, суд касаційної інстанції виходив з того, що, оскільки ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ухилився від участі в експертизі, призначеній судом апеляційної інстанції, факт внесення ОСОБА_4 коштів за договорами, є підтвердженим. Відсутність реєстрації договору банківського вкладу і, як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків і як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

На підтвердження підстав подання заяви ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилається на постанову Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15 про стягнення коштів за договором банківського вкладу, у якій Верховний Суд України, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зазначив, що з урахуванням пункту 16 статті 2, пункту 6 статті 2, підпунктів 1, 2 частини п'ятої статті 36 та частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки з 03 березня 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (07 квітня 2015 року) у банк вже введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Аналогічний правовий висновок щодо застосування Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у подібних правовідносинах міститься у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17, від 07 червня 2017 року у справі № 490/4542/15-ц щодо стягнення коштів за депозитними договорами у разі введення тимчасової адміністрації.

Так, згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним стосовно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 цього Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків, зокрема виникнення спеціальної процедури пред'явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому задоволення вимог окремого кредитора, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов'язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Суди встановили, що ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом у грудні 2013 року із вимогою до ПАТ Банк «Фінанси та Кредит» про повернення коштів за договорами банківського вкладу, ОСОБА_6 звернулася із вимогою до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення коштів у розмірі 118 822,23 грн у січні 2014 року, тобто до відкликання банківської ліцензії та початку процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Рішення суду першої інстанції було ухвалено 16 грудня 2014 року, тобто також до відкликання банківської ліцензії та початку процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Отже, у справі, яка переглядається, положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» суди апеляційної та касаційної інстанцій застосували правильно, і невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17, від 07 червня 2017 року у справі № 490/4542/15-ц висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не підтверджено.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підтвердження підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції щодо застосування статті 1059 ЦК України посилається на постанову Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14 про визнання прав вкладника за договорами банківського вкладу, у якій Верховний Суд України, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції статті 1059 ЦК України, зазначив, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 1059 ЦК України у подібних правовідносинах міститься у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 стосовно письмової форми договору банківського вкладу.

Так, відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Статтею 1059 ЦК України врегульовано питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції).

Пунктом 10.1 Інструкції № 492 визначено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Суд касаційної інстанції встановив, що ОСОБА_4 на підтвердження своїх позовних вимог надала договори банківського вкладу від 03 квітня 2013 року № 3451/370, від 11 червня 2013 року № 5267/6-13 та квитанції про прийняття готівки від 03 квітня 2013 року № 1, від 11 червня 2013 року № 1, які відповідають вимогам пункту 2.9 розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками України.

За клопотанням ОСОБА_4 та її представника суд апеляційної інстанції призначив судову технічну експертизу вказаних квитанцій про прийняття готівки від 03 квітня 2013 року № 1, від 11 червня 2013 року № 1, які надала ОСОБА_4 на підтвердження своїх позовних вимог. У зв'язку з неодноразовою неявкою представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в судові засідання зобов'язано банк в ухвалі про призначення вказаної експертизи надати експертам необхідні документи, печатки та штампи банку, відбитки яких здійснено на вказаних квитанціях. Звернуто увагу банку на статтю 146 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі. Оплату за проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_4 здійснила оплату за проведення експертизи, проте ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ухилилося від участі в експертизі, вимоги ухвали суду не виконало та не надало експертам необхідних документів, для проведення експертизи, у зв'язку з чим експерти повернули матеріали справи з повідомленням про неможливість проведення експертизи. Штамп банк направив на адресу суду вже після повернення матеріалів справи експертами, хоча ухвалу суду про призначення експертизи банк отримав вчасно, ще 18 січня 2016 року, штамп направив лише 21 березня 2016 року, а матеріали справи експерти повернули до суду 10 березня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За таких обставин, враховуючи, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ухилилося від участі в експертизі, призначеній судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав факт того, що ОСОБА_4 відповідно до квитанцій про прийняття готівки від 03 квітня 2013 року № 1 та від 11 червня 2013 року № 1 внесла, а ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» прийняло від неї обумовлені договорами банківського вкладу від 03 квітня 2013 року № 3451/370 та від 11 червня 2013 року № 5267/6-13 грошові кошти в розмірі 90 000,00 грн та 53 000,00 грн відповідно.

Відсутність реєстрації договору банківського вкладу і, як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

Отже у справі, яка переглядається, положення статті 1059 ЦК України суди застосували правильно, і невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13 висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права не підтверджено.

Також як на обґрунтування підстав подання заяви щодо невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку про застосування статей 526, 599, 1058 ЦК України ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» посилається на постанову Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-140цс13 про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за порушення грошового зобов'язання та постанову Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 742/1015/15-ц про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу (депозиту), у яких Верховний Суд України, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції статті 625 ЦК України, зазначив, що у випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника у цьому ж банку, але не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним, та до банку слід застосовувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Тобто у цих постановах Верховний Суд України вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції статті 625 ЦК України, і такі постанови не підтверджують невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції у справі, що переглядається висновку про застосування статей 526, 599, 1058 ЦК України.

Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про перегляд рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року відмовити.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська С. П. Штелик