Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 422/2901/12-ц

провадження № 61-19375св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2012 року у складі судді Остапенко Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Григорченко Е. І., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

Вимоги позову обґрунтовувались тим, що 13 вересня 2007 року між позивачем та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № DNKMAK00000264, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 28 704, 95 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10, 08 % на рік на суму залишку заборгованості за сумою кредиту строком до 12 вересня 2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банк і ОСОБА_3 13 вересня 2007 року уклали договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в заставу автомобіль, марки Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль - B, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить їй на праві власності.

Позивач свої зобов'язання виконав, кредит надав, відповідач ОСОБА_3 належним чином свої зобов'язання не виконала, допустивши прострочення повернення кредиту, внаслідок чого у неї станом на 18 січня 2012 року утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 27 227, 94 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 17 579, 93 дол. США, заборгованості зі сплати нарахованих відсотків за користування кредитом в розмірі 5 309, 74 дол. США, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом в розмірі 801, 85 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в розмірі 3 536, 42 дол. США. Оскільки відповідач добровільно не здійснювала погашення заборгованості, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2012 року позов задоволено частково. Судом у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 13 вересня 2007 року № DNKMAK00000264 у сумі 27 227, 94 дол. США, що еквівалентно за офіційним курсом НБУ станом на 19 січня 2012 року - 217 551, 24 грн, звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль - B, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що у зв'язку із невиконанням позичальником договірних зобов'язань за кредитним договором у банку виникло право вимагати дострокового погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави. Стосовно визначеного позивачем способу звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу автомобіля банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям зазначеного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу, суд зробив висновок, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд не уповноважений на видачу доручення банку від імені позичальника на реалізацію майна.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що упозові банк визначив спосіб реалізації заставленого майна, що відповідає як договору застави, так і чинному законодавству. Апеляційний суд не надав оцінки доводам ОСОБА_3 про наявність заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року у іншій цивільній справі № 0417/2836/2012 про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль - B, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, оскільки на час ухвалення рішення, що оскаржується, зазначене рішення суду не набрало чинності та не було виконане. 14 квітня 2016 року це рішення скасовано.

Також апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_3 на те, що в неї відсутній предмет застави, враховуючи, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції автомобіль знаходився у власності відповідача. Крім того, відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Таким чином, ця обставина не перешкоджає в судовому порядку звернути стягнення на предмет застави з огляду на наведені вимоги чинного законодавства та умови укладених між сторонами договорів (кредитного та застави).

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що предмет застави - автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль - B, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, продано банком за дублікатом документів на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року у справі № 0417/2836/2012.

Відповідно до довідки-рахунку від 03 березня 2013 року № 390408 грошові кошти від продажу автомобіля в сумі 68 000, 00 грн не зараховано одразу на погашення кредиту, а зараховано лише через 12 місяців після продажу автомобіля.

Заявник зазначає, що банк не направляв їй повідомлення про позасудову передачу предмета застави в порядку статей 26, 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 21 серпня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого дійшов таких висновків.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 13 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ПРИВАТБАНК» (далі - ЗАТ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № DNKMAK00000264, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 28 704, 95 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10, 08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 вересня 2014 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_3 надала в заставу банку автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль - B, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить їй на праві власності.

У порушення умов договору ОСОБА_3 свої зобов'язання належним чином не виконала, допустивши прострочення повернення кредиту та процентів за його користування, внаслідок чого за нею, станом на 18 січня 2012 року, утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 27 227, 94 дол. США, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 17 579, 93 дол. США, заборгованості зі сплати нарахованих відсотків за користування кредитом в розмірі 5 309, 74 дол. США, заборгованості зі сплати комісії за користування кредитом в розмірі 801, 85 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань в розмірі 3 536, 42 дол. США.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України(параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині першій статті 1049 ЦК Українивстановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК Україниякщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилом частини першої статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Застава є способом забезпечення зобов'язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу» ).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).

За змістом частин шостої та сьомої статті 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем, приватним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріуса у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Правовий режим й правове регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначається Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Згідно із системним аналізом ведених норм права звернення стягнення на предмет застави у випадку невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, здійснюється заставодержателем у позасудовий чи судовий спосіб.

У частині першій статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

За змістом частини першої статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

За приписами частин другої та третьої статті 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо протягом

30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов'язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.

За висновками Верховного Суду, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи та вирішення спору не надав належної оцінки, а також не перевірив, чи відбулось звернення стягнення на предмет застави (позасудове чи судове) за межами судового розгляду справи, що переглядається.

В суді першої інстанції розгляд справи проводився в заочному порядку за відсутності відповідача, що позбавило її можливості надати свої заперечення з приводу оцінки позовних вимог та докази на їх підтвердження.

Заперечуючи проти пред'явлених позовних вимог, у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 посилалася на те, що предмет застави - автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль - B, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, продано банком за дублікатами документів на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року, ухваленого в іншій справі № 0417/2836/2012.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_3, зокрема, надала апеляційному суду виконавчий лист з виконання згаданого рішення, виданий Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська у справі № 2/0417/2279/2012, та лист Центру надання послуг Державтоінспекції Головного управління МВС України в Дніпропетровській області від 28 лютого 2014 року № 14/1ЦНП, адресований судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С. Г. щодо підтвердження ухвалення рішення суду від 29 лютого 2012 року, у зв'язку із службовою необхідністю.

Також ОСОБА_3 надано лист Територіального сервісного центру № 1242 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 24 квітня 2016 року № 31/4-1242-Г-140 про те, що 08 серпня 2013 року автомобіль Honda, модель Jazz, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль - B, № кузова/шасі: НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, був перереєстрований в Дніпропетровському центрі ДАІ № 1201, в зв'язку з видачею дубліката свідоцтва про реєстрацію представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» згідно з рішенням суду. 03 квітня 2014 року згаданий автомобіль перереєстрований в Дніпропетровському Центрі № 1203 за ОСОБА_4 на підставі довідки-рахунку від 03 березня 2013 року ВІА 390408, виданою ТОВ «Агентство незалежних експертиз».

Апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази у їх сукупності на предмет оцінки заперечень ОСОБА_3 з приводу того, що заставний автомобіль реалізовано банком при виконанні рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 лютого 2012 року, ухваленого у справі № 0417/2836/2012, а також не навів відповідних підстав та мотивів їх відхилення.

Посилаючись на положення статті 27 Закону України «Про заставу», апеляційний суд передчасно визнав, що майно та майнові права, що становлять предмет застави, перейшли до нового власника автомобіля, оскільки не перевірив, чи не звернуто стягнення на предмет застави банком у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 Положення згаданої норми права поширюються на таку правову ситуацію, коли заставодавець на власний розсуд реалізовує предмет застави й отримує від цього прибуток, в такому випадку права банку як заставодержателя не можуть бути порушені та гарантуються статтею 27 названого Закону.

За правилами пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

За правилами пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У частині четвертій статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет застави, апеляційний суд належним чином не перевірив, чи діяв банк добросовісно й правомірно, звертаючись з аналогічними позовами про звернення стягнення на предмет застави до різних судів, та чи не призведе таке стягнення до порушення ним вимог про межі здійснення цивільних прав, що визначені умовами договору застави та актами цивільного законодавства (частина перша статті 13 ЦК України).

Через недослідження наявних у справі доказів суди не встановили ті обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору між сторонами, а тому висновки судів з наведених підстав є передчасними.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо, оскільки в силу наведених положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд позбавлений процесуальних можливостей з'ясовувати дійсні обставини справи та оцінювати докази, які не були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки для ухвалення нового рішення у справі суд має встановити обставини на підставі самостійного та належного дослідження доказів, що не були попередньо вивчені судами.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно встановити, згідно з яким рішенням суду 08 серпня 2013 року в Дніпропетровському центрі ДАІ № 1201 відбулась перереєстрація спірного автомобіля Honda, модель Jazz, реєстраційний номер НОМЕР_1, у зв'язку з видачею дубліката свідоцтва про реєстрацію представником ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та його подальша перереєстрація 03 квітня 2014 року в Дніпропетровському Центрі № 1203 за ОСОБА_4. Також суду необхідно встановити, чи зараховані банком грошові кошти від реалізації автомобіля, який був предметом застави, у погашення кредитної заборгованості відповідача та у якому розмірі.

Також судові необхідно об'єктивно дослідити зазначені у постанові докази у сукупності та співвідношенні з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик