Справа № 128/912/16-ц

РІШЕННЯ

Іменем України

29.10.2018 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

судді Ганкіної І.А.,

за участю секретаря Жигарової Д.О.,

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління ОСОБА_1 акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та розірвання кредитного договору, -

УСТАНОВИВ:

19.02.2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулось до суду з вищевказаним позовом, обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 10.12.2007р. між ВАТ «Ощадбанк» (далі - Банк) та ОСОБА_2 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 1589 (далі-Кредитний договір).

За умовами Кредитного договору відповідачу ОСОБА_3 було надано кредит в сумі 1 000 000 грн. зі сплатою 14,5 % річних, комісійної винагороди та інших платежів в порядку, на умовах та в строки визначених Кредитним договором.

Кредит надавався на споживчі потреби, окремими частинами (траншами) за відновлювальною лінією, у період до 09.12.2008р. На дату закінчення вказаного періоду визначалася сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягала погашенню щомісячно рівними частинами до 30 числа кожного місяця, починаючи з 30.01.2009р. Остаточним терміном повернення кредиту було 09.12.2012р.

Виконання зобов'язань по кредиту забезпечено іпотекою. Іпотечний договір від 18.12.2008р. Іпотекодавець (майновий поручитель) ОСОБА_4

За умовами Кредитного договору відповідач мала сплачувати ОСОБА_3 проценти щомісячно на рахунок відкритий у ОСОБА_3 за методом факт/факт на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий нею, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну, на який надано кредит. Нараховані проценти повинні були бути сплачені відповідачем не пізніше 30 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця після видачі першого траншу. Остання оплата процентів повинна була бути здійснена не пізніше 09.12.2012р.

Всі готівкові платежі (погашення кредиту, оплата процентів за його користування, комісійних винагород, штрафних санкцій тощо) мали сплачуватися відповідачем в касі ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_2 зобовязалась належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за цим договором, повернути кредит в сумі 1 000 000 грн., своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а також відшкодувати ОСОБА_3 в повному обсязі збитки, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору відповідати всіма власними коштами та майном по своїх зобов'язаннях, що випливають з цього договору.

Кредитним договором також передбачено, що за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом Позичальник зобов'язується сплатити на користь ОСОБА_3 пеню в розмірі 0,04% за кожний день прострочення.

Отримавши кредитні кошти на умовах повернення, строковості та платності відповідач ОСОБА_2 систематично порушувала свої договірні зобов'язання щодо строків повернення кредиту, процентів за користування кредитними коштами та пені, що призвело до виникнення простроченої заборгованості, у зв'язку з чим 22.06.2010р. Вінницьким районним судом Вінницької області було ухвалено заочне рішення у справі № 2-2137 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 простроченої заборгованості по кредиту станом на 02.03.2010р. в сумі 1 250 365,87 грн. Рішення суду набуло чинності 23.07.2010р.

22.04.2014р. майновим поручителем ОСОБА_4 самостійно (за згодою ОСОБА_3) продано предмет іпотеки. Кошти від реалізації в сумі 356 000 грн. надійшли від Позичальника до ОСОБА_3 та були зараховані в погашення основного боргу в сумі 138 917,09 грн. та на погашення процентів в сумі 217 089,91 грн.

Станом на 14.01.2016р. відповідач повернула ОСОБА_3 139 517,87 грн. кредитних коштів, сплатила 324 133,05 грн. процентів за користування кредитними коштами.

Станом на 14.01.2016р. не сплачена ОСОБА_2 та не стягнута судом заборгованість перед ОСОБА_3 за Кредитним договором становить 1 306 635,08 грн. з яких:

-397 096 грн. - проценти за користування кредитом (вказана сума розрахована наступним чином: 721 229,05 - 324 133,05 = 397 096, де: 721 229,05 - проценти нараховані ОСОБА_3 за користування Позичальником кредитними коштами, 324 133,05 - проценти сплачені Позичальником.

-909 539,08 грн. - пеня за простроченими основним боргом та процентами (вказана сума розрахована наступним чином: 943 218,21 - 33679,13 = 909 539,08 де: 943 218,21 грн. - пеня нарахована ОСОБА_3 за прострочені платежі, 33 679,13 грн. - пеня присуджена до стягнення з Позичальника рішенням суду).

Загальна сума заборгованості станом на 14.01.2016р. складає 1 306 635,08 грн. (397 096 + 909 539,08 = 1 306 635,08).

Останнє погашення заборгованості по кредиту здійснено відповідачем 21.09.2015р. в сумі 691,20 грн., яка не покрила прострочену заборгованість, що виникла.

Станом на 14.01.2016р. інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за Кредитом складають - 1 065 190,08 грн.

3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом складає 194 107,25 грн.

Загальна сума заборгованості до стягнення станом на 14.01.2016 р. складає 2 565 932,41 грн. (397 096 + 909 539,08 + 1 065 190,08 + 194 107,25 = 2 565 932,41).

На адресу відповідача ОСОБА_3 направлялась вимога № 26-10/32 від 21.01.2016р. про повернення кредиту. Дана вимога залишилась без належного реагування та задоволення.

За вказаних обставин позивач просить суд ухвалити рішення, яким: 1. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 1589 від 10.12.2007р. в розмірі 1 306 635,08 грн. з яких: 397 096 грн. - проценти за користування кредитними коштами; 909 539,08 грн. - пеня за простроченим основним боргом і процентами. 2. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитним договором № 1589 від 10.12.2007р. в розмірі 194 107,25 грн., та інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитним договором № 1589 від 10.12.2007р. в розмірі 1 065 190,08 грн. 3. Розірвати договір відновлювальної кредитної лінії № 1589 від 10.12.2007р., укладений між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 4. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь витрати ОСОБА_3 зі сплати судового збору в розмірі 38 488,98 грн.

В судове засідання представник позивача не зявився, однак, попередньо подав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялись судом завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Про те, що дана справа знаходиться в провадженні суду протягом тривалого часу, а саме з 19.02.2016 року їм було відомо, оскільки в матеріалах справи міститься безліч заяв представника позивача ОСОБА_5 про відкладення судових засідань. Заяв про розгляд справи без їхньої участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

В ході судового розгляду справи представником відповідача по справі ОСОБА_5 20.09.2016 року до суду було подано письмові заперечення на позовну заяву, в яких він зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності відносно основної вимоги (стягнення процентів за користування кредитними коштами), а відтак і відносно додаткових вимог щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат. Як на підставу для застосування наслідків спливу позовної давності представник відповідача посилається на те, що за Кредитним договором остаточною датою для погашення кредиту та процентів є 05.12.2012 року.

Вважає, що в даній справі строк позовної давності має рахуватись відносно кожного періоду, за який мали бути сплачені проценти, тобто за кожний місяць окремо, оскільки зобовязання з цього приводу у відповідача виникали щомісячно до 30 числа. Враховуючи те, що такі проплати були відсутні, позивач на наступний день дізнався про порушення свого права і мав три роки для захисту порушеного права в судовому порядку.

Також, якщо навіть взяти до уваги строк останньої проплати, яку зобовязана була здійснити ОСОБА_2 в строк до 05.12.2012 року, кінцевий строк позовної давності щодо неї становить 05.12.2015 року. Позов до суду подано 18.02.2016 року, а тому є таким, що поданий з порушенням строку позовної давності.

Крім того, зазначає, що позивач вже звертався до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за даним договором і при цьому керувався своїм правом змінити строк повернення відповідачем кредиту.

В рішенні Вінницького районного суду від 22.06.2010 року зазначено, що 18.03.2009 року позивач направив ОСОБА_2 лист-вимогу № 880 про дострокове повернення кредитного боргу. Таким чином, Банк скористався своїм правом і змінив строк повернення кредиту та процентів на більш ранішню дату, яка зазначена в договорі 18.03.2009 року, число, яким датована вимога.

Таким чином, представник відповідача вважає, що строк позовної давності має рахуватись з цієї дати, а оскільки Банк звертався до суду, то з дати набрання рішенням законної сили 23.07.2010 року.

Також представник відповідача зазначає, що позивачем пропущений строк позовної давності і відносно додаткових вимог щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, просить суд врахувати, що з 2010 року з його довірительки стягується сума боргу на користь позивача в примусовому порядку шляхом предявлення позивачем виконавчого листа до органів ДВС. Тобто в даному випадку є некоректною заява позивача, що ОСОБА_2 умисно не виконує свої зобовязання за кредитним договором, оскільки на даний час в примусовому порядку з неї було стягнуто всі можливі суми шляхом звернення стягнення державними виконавцями. На даний час з сум її пенсії кожен місяць вираховується певна сума, яка спрямовується на погашення кредитних коштів. Також в рахунок погашення боргу було продано квартиру майнового поручителя і ці кошти були спрямовані також в рахунок погашення заборгованості. З огляду на це, сума пені в розмірі 909 539,08 грн. є завищеною і тому просить суд, в разі, якщо судом будуть відкинуті аргументи щодо строків позовної давності по вимогах банку, зменшити розмір пені до 1 гривні. Також зазначив, що ним було виявлено математичні та фактичні недоліки в самих рахунках, на яких позивач ґрунтує свої вимоги (а.с. 120-121).

На вищевказані заперечення проти позову представником позивача за довіреністю ОСОБА_6 15.12.2016 року було подано до суду письмові пояснення, в яких він зазначає, що представником відповідача при написанні письмових заперечень не було взято до уваги те, що згідно п. 8.1 Кредитного договору, договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань по цьому договору. Також зазначає, що твердження представника відповідача про те, що заява ОСОБА_3 про стягнення з Позичальниці кредитної заборгованості є некоректною, оскільки на його думку з неї стягнули всі можливі суми шляхом звернення стягнення в ході примусового виконання органами ДВС на призначену їй пенсію, є помилковим, оскільки вона добровільно не здійснює погашення кредитної заборгованості, заборгованість щомісячно погашається дрібними частинами в примусовому порядку в ході виконавчого провадження, тому такі дії відповідача розцінюються як зумисне ухилення.

Щодо суми пені, яку Банк має намір стягнути з відповідача в сумі 909 539,08 грн., представник відповідача стверджує, що розмір пені є завищеним. Однак, така позиція є намаганням уникнути відповідальності та звести нараховані ОСОБА_3 штрафні санкції (пеню), згідно п. 5.2 Кредитного договору до розміру нуля. Крім того, розмір пені не перевищує розмір самого кредиту 1 000 000 грн., який брався відповідачем.

Також представник відповідача зумисно замовчує факт вчинення дії, а саме сплати коштів по кредиту відповідача. Так, 22.04.2014 року до ОСОБА_3 надійшли кошти в сумі 356 000 грн.

Вказує, що навіть при повному виконанні відповідачем рішення суду про задоволення вимог кредитора, правовідносини сторін по кредитному договору не припиняються, що не позбавляє позивача права на отримання відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Таким чином, відсутність повного та реального виконання зобовязань не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання нею грошового зобовязання (а.с. 128).

21.02.2018 року представником відповідача по справі ОСОБА_5 було подано до суду відзив, в якому він зазначив, що вважає нарахування Баком відсотків по кредитному договору після того, як поставлено вимогу про дострокове повернення кредитних коштів та отримання рішення про стягнення заборгованості по кредитному договору незаконним, оскільки з моменту направлення такої вимоги Кредитний договір припинив свою дію.

Стосовно стягнення пені, зазначає, що згідно наданого розрахунку, пеня позивачем нараховується на суми відсотків за кредитним договором, розрахованих після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту та рішення Вінницького районного суду від 22.06.2010 року про його примусове стягнення, що з огляду на вищезазначене Банк не має права робити. Крім того, сам розмір пені визначений договором, а оскільки він припинив свою дію, то втратили силу і положення договору щодо цього. Тому нарахування пені на вказані відсотки і в період після 18.03.2009 року (момент направлення вимоги) є протиправним.

Стосовно стягнення 3-х відсотків річних та інфляційних втрат, представник відповідача вважає, що у даній справі останні стягнуті не можуть бути, оскільки розрахунки вказаних сум вчинені на щомісячних платежах (нарахування відсотків та повернення тіла кредиту), які позивач нараховує після предявлення вимоги про дострокове повернення кредиту і рішення Вінницького районного суду від 22.06.2010 року, що також на його думку є протиправним через те, що кредитний договір втратив чинність пред'явленням вимоги про дострокове повернення кредиту. Також він вважає, що на стягнення таких сум в судовому порядку розповсюджується строк позовної давності, який позивачем було порушено і ним в попередніх запереченнях робилась заява про його застосування (а.с. 204-206).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За вказаних обставин суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 10 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», в особі керуючого філії Вінницьке районне відділення № НОМЕР_1 «Ощадбанк» ОСОБА_7, та фізичною особою ОСОБА_2 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 1589, за умовами якого Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 1 000 000,00 (один мільйон) гривень, а Позичальник зобовязалась прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14,5 % річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Кредит надавався на споживчі потреби, окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією, у період до 09 грудня 2008 року. На дату закінчення вказаного періоду за договором визначалася сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягала погашенню щомісячно рівними частинами до 30 числа кожного місяця, починаючи з 30 січня 2009 року. Остаточним терміном повернення кредиту в договорі визначено 09 грудня 2012 року, що підтверджується ксерокопією вказаного договору (а.с. 6-8, 9, 10).

В забезпечення договірних зобовязань за вказаним Кредитним договором між ОСОБА_3 та майновим поручителем ОСОБА_4 18 грудня 2007 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 13438. За умовами Іпотечного договору майновий поручитель передала ОСОБА_3 в іпотеку нерухоме майно, а саме: жилий будинок № 39 та належні до нього відповідні надвірні будівлі, що розташований в смт. Стрижавка по вул. Першотравнева, Вінницького району Вінницької області.

В звязку з тим, що відповідач ОСОБА_2 не належно виконувала умови Кредитного договору, позивач, на виконання п.п. 3.2.2, 3.3.1. Кредитного договору, 18 березня 2009 року надіслав на її адресу листа-вимогу № 880 про дострокове повернення кредитного боргу в строк до 18 квітня 2009 року, що підтверджується ксерокопією цієї вимоги (а.с. 190).

На виконання п. 6.1. Іпотечного договору, на адресу майнового поручителя ОСОБА_4 18 березня 2009 року також було надіслано повідомлення за № 881 про усунення порушень за договором іпотеки, що підтверджується його ксерокопією (а.с. 191).

29 березня 2010 року прокурором Вінницького району Вінницької області в інтересах держави в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10001/0160 філії Вінницького обласного управління Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» було подано до Вінницького районного суду Вінницької області позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується ксерокопією вказаної позовної заяви (а.с. 181-184).

При зверненні до суду позивач посилався на пункти 2.2.2., 3.2.1. та 3.2.2. Кредитного договору, якими визначено право ОСОБА_3 вимагати від Позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, сплати процентів за цим Договором у випадку невиконання або неналежного виконання Позичальником будь-яких зобовязань за цим Договором.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 червня 2010 року по справі № 2-870/2010р. позов прокурора Вінницького району Вінницької області в інтересах держави в особі територіально відокремленого безбалансового відділення № 10001/0160 філії Вінницького обласного управління Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ТВБВ № 10001/0160 філії Вінницького обласного управління Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в сумі 1 250 365 грн. 87 коп. В рахунок погашення боргу по кредиту звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок № 39 та належні до нього відповідні надвірні будівлі, які розташовані за адресою: Вінницька область, Вінницький район, смт. Стрижавка, вул. Першотравнева, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № 13439 від 18.12.2007р.) Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10001/0160 філії ВАТ «Ощадбанк» з укладенням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з будь-якою іншою особою покупцем, з отриманням всіх необхідних витягів з Державних реєстрів, а також наданням ВАТ «Ощадбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вказане рішення набрало законної сили 23 липня 2010 року, що підтверджується його ксерокопією (а.с. 22-24).

Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 червня 2010 року по справі № 2-870/2010р. станом на 12 жовтня 2018 року (дату ухвалення рішення по справі № 128/912/16-ц) відповідачем ОСОБА_2 в повному обсязі не виконано.

На адресу відповідача ОСОБА_3 направлялась вимога № 26-10/32 від 21.01.2016р. про повернення кредиту, яка відповідачем виконана не була (а.с. 19).

Так, згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. А положення ст. 599 ЦК України, передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 617 ЦК України відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи вищезазначене, суд вважає, що після направлення відповідачу ОСОБА_2 18 березня 2009 року листа-вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості (тобто використання свого права на дострокове повернення заборгованості за кредитним договором) договір відновлюваної кредитної лінії № 1589 від 10 грудня 2007 року з цієї дати припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 564/2199/15-ц.

Доводи представника позивача про те, що датою остаточного погашення всієї суми кредиту за договором відновлюваної кредитної лінії № 1589 від 10 грудня 2007 року є 09 грудня 2012 року, суд не бере до уваги з огляду на те, що позивач 18 березня 2009 року направив відповідачу ОСОБА_2 письмову вимогу про дострокове погашення заборгованості, чим змінив строк виконання зобовязання за вказаним вище Кредитним договором з 09 грудня 2012 року на 18 квітня 2009 року.

Також суд не бере до уваги доводи представника позивача про те, що позивачем правомірно та без порушення строків позовної давності було нараховано відповідачу ОСОБА_2 відсотки за користування кредитом з огляду на те, що 22 квітня 2014 року до ОСОБА_3 надійшли кошти по кредиту Позичальника в сумі 356 000 грн., оскільки сам позивач в позовній заяві вказує, що 22 квітня 2014 року майновим поручителем самостійно (за згодою ОСОБА_3) продано предмет іпотеки, кошти від реалізації якого в сумі 356 000 грн. надійшли до ОСОБА_3 та були зараховані в погашення основного боргу в сумі 138 917,09 грн. та на погашення процентів в сумі 217 089,91 грн., тобто дані кошти були зараховані на рахунок ОСОБА_3 в порядку виконання заочного рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 червня 2010 року по справі № 2-870/2010р.

Таким чином, з моменту направлення відповідачу ОСОБА_2 письмової вимоги про дострокове погашення заборгованості, тобто з 18 березня 2009 року, Банк втратив можливість нараховувати та стягувати з відповідача відсотки за Кредитним договором, оскільки після направлення відповідачу ОСОБА_2 письмової вимоги про дострокове погашення заборгованості Кредитний договір свою дію припинив, а тому нарахування позивачем вказаних відсотків здійснено без відповідних правових підстав.

З наданих позивачем розрахунків заборгованості (а.с. 11-13, 14) вбачається, що пеня позивачем нарахована на суми відсотків за Кредитним договором, розрахованих після направлення вимоги про дострокове повернення кредиту та після ухвалення Вінницьким районним судом Вінницької області заочного рішення від 22 червня 2010 року, а тому, оскільки Кредитний договір припинив свою дію після направлення письмової вимоги про дострокове повернення кредиту, то втратили силу і положення цього договору щодо нарахування пені.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_2 інфляційних втрат та 3% річних також до задоволення не підлягають, оскільки з наданого розрахунку (а.с. 15-18) вбачається, що вони були розраховані позивачем на щомісячних платежах (нарахування відсотків та повернення тіла кредиту), нарахованих після предявлення вимоги про дострокове повернення кредиту і після ухвалення 22 червня 2010 року Вінницьким районним судом Вінницької області заочного рішення по справі № 2-870/2010р.

Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних на суми боргу, які виникли до моменту предявлення позивачем відповідачу ОСОБА_2 письмової вимоги про дострокове повернення кредиту, позивачем не надано та відповідної вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за цей період не заявлено.

Крім того, представником відповідача ОСОБА_2 згідно ордеру ОСОБА_5 було заявлено клопотання про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності.

Частиною 1 статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В п. 7.8. Кредитного договору зазначено, що сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до 3 (трьох) років для всіх грошових зобовязань Позичальника (в тому числі, але не штрафів, пені), що передбачені умовами цього Договору.

Таким чином, сторони Кредитним договором збільшили загальний строк позовної давності до 6 (шести) років (3 роки згідно ч. 1 статті 257 ЦК України + 3 роки за Кредитним договором = 6 років).

Частиною 1 статті 260 ЦК України визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Тому, з огляду на те, що позивач 18 березня 2009 року направив відповідачу ОСОБА_2 письмову вимогу про дострокове погашення заборгованості, чим змінив строк виконання зобовязання за вказаним вище Кредитним договором з 09 грудня 2012 року на 18 квітня 2009 року, загальний строк позовної давності, визначений сторонами у Кредитному договорі, починається саме з 18 квітня 2009 року та закінчується 18 квітня 2015 року, а з даним позовом ОСОБА_1 акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління ОСОБА_1 акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» звернулось до суду лише 19 лютого 2016 року, тобто після спливу строку позовної давності, визначеного сторонами по справі у договорі відновлюваної кредитної лінії № 1589 від 10 грудня 2007 року.

Отже, станом на дату подання позовної заяви до суду 19 лютого 2016 року, позивачем пропущено строк загальної позовної давності, визначений сторонами по справі у договорі відновлюваної кредитної лінії № 1589 від 10 грудня 2007 року, оскільки пройшло 6 (шість) років з 18 квітня 2009 року (кінцевої дати повернення кредиту).

Згідно частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 4 статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові.

З врахуванням вищевикладеного, суд вважає відмовити в задоволенні позову в звязку з його безпідставністю та у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Також відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у звязку з відмовою в задоволенні позову, суд вважає залишити за позивачем судові витрати по справі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 257, 259-261, 267, 526, 530, 536, 598, 610, 617, 625, 629, 631, 1049, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265, 268, 354, п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління ОСОБА_1 акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості та розірвання кредитного договору відмовити.

Судові витрати по справі залишити за позивачем ОСОБА_1 акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління ОСОБА_1 акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ І.А.Ганкіна