Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 630/664/15-ц

провадження № 61-4065св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 02 лютого 2016 року в складі судді: Зінченка О. В. та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2016 року у складі суддів: Гальянової І. Г., Колтунової А. І., Костенко Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 і вказував, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 04 квітня 2007 року був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав кредит у розмірі 29 792 доларів США. 04 лютого 2009 року між банком та позичальником було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до якої сторони досягнули згоди щодо зміни схеми погашення кредиту. Позивач зазначав, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, в той час як ОСОБА_5 свої зобов'язання не виконував, в зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 258 053,79 грн. Позивач набув прав кредитора за вказаним договором згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного із ПАТ «УкрСиббанк». Враховуючи, що позичальник не погасив заборгованість, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року відкрито провадження за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно інформації Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області № 1409/01-16 від 15 жовтня 2015 року після смерті ОСОБА_5 в шестимісячний строк до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року до участі у справі було залучено як правонаступників відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

24 листопада 2015 року представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 19 грудня 2011 року в сумі 258 053,79 грн., яка складається: з заборгованості за кредитом в сумі 184 193,16 грн та за відсотками в сумі 73 860,63 грн.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 02 лютого 2016 року позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем обрано не передбачений законом спосіб судового захисту.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2016 року постановлено рішення Люботинського міського суду Харківської області від 02 лютого 2016 року скасовано і в задоволенні позову відмовлено із інших підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача, у зв'язку з їх недоведеністю.

У серпні 2016 року позивач подав касаційну скаргу у якій просив скасувати оскаржені рішення апеляційного суду та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди необґрунтовано відмовили позивачу в задоволенні позовних вимог з підстав ненадання позивачем доказів на підтвердження права власності і часток відповідачів у спадщині. Суди не врахували, що позивач не може сам визначати розмір часток спадкоємців.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22 серпня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 липня 2017року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 04 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 29 792 долари США, який зобов'язався повернути та сплатити відсотки, комісії в порядку і на умовах, визначених договором. Кінцевим терміном погашення кредиту, визначеним договором, є 04 квітня 2014 року.

04 лютого 2009 року між сторонами була укладена додаткова угода № 3 до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту. Крім того, додатковою угодою збільшено загальний термін кредитування.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором АТ «Укрсиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, станом на 19 грудня 2011 року заборгованість ОСОБА_5 складала 23 053,25 доларів США, що еквівалентно 184 193,216 грн за тілом кредиту та 9 244, 25 доларів США, що еквівалентно 73 860,63 грн - за відсотками.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 19 квітня 2011 року склав нотаріально посвідчений заповіт, відповідно до якого заповідав ОСОБА_4 легковий автомобіль марки «Шкода Фабія», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_2 заповідав автомобіль марки «Мітцубіші пажеро», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_3- належну йому на праві особистої власності частину нежитлової будівлі кафе «Ксюша» з господарськими будівлями і спорудами ,що знаходяться за адресою: смт. Баришівка, вул. Леніна 124-г Київської області.

Апеляційним судом встановлено, що постановою державного нотаріуса Другою державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 18 лютого 2014 року ОСОБА_3, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину нежитлової будівлі кафе «Ксюша», розташованого за зазначеною вище адресою з підстав неподання нею документів, які підтверджують право спадкодавця ОСОБА_5 на спадкове майно

Постановою державного нотаріуса Другою державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 18.02.2014 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на автомобіль марки «Мітцубіші пажеро», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 з підстав неподання ним документу, який підтверджує право власності спадкодавця ОСОБА_5 на вказане спадкове майно.

Апеляційним судом встановлено, що позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про те, що як на час складання спадкодавцем ОСОБА_5 заповіту , так і на час відкриття спадщини легковий автомобіль марки «Мітцубіші пажеро», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, належав на праві власності спадкодавцю ОСОБА_5 та попередній кредитор чи позивач не скористався правом на звернення стягнення на вказаний автомобіль як предмет застави як в позасудовому порядку, так і за рішенням суду. Позивачем також не надано доказів , які б свідчили про те, що на час відкриття спадщини, легковий автомобіль марки «Шкода Фабія», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, як на час складання спадкодавцем ОСОБА_5 зазначеного заповіту, так і на день відкриття спадщини , належав спадкодавцю на праві власності.

В частинах 1 та 2 статті 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

За таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, у зв'язку з їх недоведеністю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення апеляційного суду постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду без змін.

Оскільки оскаржене рішення апеляційного суду залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило