Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 721/539/15-ц

провадження № 61-7964св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2016 року у складі судді Проскуряка С. П. та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позов мотивовано тим, що 25 березня 2008 року сторони уклали кредитний договір. Відповідно до його умов відповідачка отримала кредит в сумі 75 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 25 березня 2025 року.

На забезпечення зобов'язань за кредитним договором 25 березня 2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки. Відповідно до умов вищевказаного договору ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 12 травня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 154 401,34 грн.

З урахуванням викладеного АТ «ПриватБанк» просило суд: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 березня 2008 року в сумі 154 401,34 грн звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме 100 000,00 грн, будь-яким способом з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити ОСОБА_1, яка проживає у вказаній вище квартирі.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 березня 2008 року в сумі 154 401,34 грн звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1 на праві власності шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, з початковою ціною продажу, що встановлюється за відсутності згоди між іпотекодавцем та іпотеко держателем на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії реалізації цього майна, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у ОСОБА_1 станом на 12 травня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 154 401,34 грн, а тому іпотекодержатель відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» скористався своїм правом задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2016 року змінено. З другого абзацу резолютивної частини рішення виключено слова «з початковою ціною продажу, що встановлюється за відсутності згоди між іпотекодавцем та іпотекодержателем на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії реалізації цього майна, будь-яким способом з іншою особою -покупцем».

Доповнено другий абзац резолютивної частини рішення після слів «в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем» словами «з початковою ціною предмета іпотеки в розмірі 190 413,00 грн».

В решті рішення залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком районного суду про те, що іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що резолютивна частина рішення суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

У грудні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову за безпідставністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк не мав жодних, передбачених законом підстав для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки кредитний договір укладено терміном до 25 березня 2025 року, а ОСОБА_1 за можливості частково погашала кредитну заборгованість. АТ «ПриватБанк» неправильно обрав спосіб захисту порушеного права.

В частині виселення рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються та в касаційному порядку не переглядаються (стаття 400 ЦПК України).

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 25 березня 2008 року між АТ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 75 000,00 грн зі сплатою 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 25 березня 2025 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 березня 2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки. Відповідно до умов договору відповідачка передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у ОСОБА_1 станом на 12 травня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 154 401,34 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 63 578,27 грн, заборгованості із сплати процентів за користування кредитом у розмірі 54 840,51 грн, пені у розмірі 21 946,07 грн та штрафу в розмірі 14 036,48 грн.

Відповідно до пункту 5.2.4 договору про іпотечний кредит від 25 березня 2008 року кредитор має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в частині або в цілому, сплати відсотків за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором, у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором або за іпотечним договором.

18 березня 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до ОСОБА_1 з вимогою повернення кредиту в поновному обсязі в тридцятиденний строк з дня отримання такої вимоги та повідомив про намір продати предмет іпотеки, уклавши відповідний договір купівлі-продажу з будь-якою особою покупцем або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який спосіб (а. с. 9). Вказаний лист ОСОБА_1 отримала 15 квітня 2015 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Встановивши що ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконала, допустила утворення заборгованості, а банк скористався передбаченим іпотечним договором правом та звернувся до боржника із вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, які ОСОБА_1 не повернула, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість задовольнити вимоги АТ «ПриватБанк» за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до частини першої, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Визначаючи початкову ціну продажу предмета іпотеки апеляційний суд виходив із ринкової вартості предмета іпотеки, встановленої згідно із звітом про оцінку майна від 21 жовтня 2016 року, що відповідає положенням частини шостою статті 38 цього Закону «Про іпотеку».

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 сплачувала кошти на погашення кредитної заборгованості, які були не враховані під час розгляду судами попередніх інстанцій, про що до матеріалів справи долучено відповідні квитанції, суд не бере до уваги, оскільки це виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції відповідно до положень статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування рішення апеляційного суду, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині, що не змінена апеляційним судом та рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2016 року в частині, що не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило