Провадження № 2/552/321/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.

за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю 3 особи ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач 15.06.2016 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування позову зазначила, що в листопаді 2014 року їй стало відомо про складену 03.04.2003 року розписку, з тексту якої випливає, що ОСОБА_4, який проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, взяв в борг у ОСОБА_2 гроші у сумі три тисячі умовних одиниць та зобовязався повернути їх на першу вимогу протягом тижня з дня попередження про повернення боргу. Вважає, що договір позики, підтверджений розпискою від 03.04.2003 року, є недійсним, оскільки на час укладення вказаного договору вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 (свідоцтво про укладення шлюбу серії ІІІ-ЖД №336652 від 21 вересня 1991 року), згоди на укладення договору позики не надавала, при цьому спірний договір виходить за межі побутового. Про існування спірного договору вона дізналась лише після її залучення в якості відповідачки до справи №2/1522/10946/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (померлого) про стягнення боргу за договором позики. Підставою для позовних вимог було заявлено вищевказаний договір позики від 03.04.2003р. і про цей договір і розписку ОСОБА_1 стало відомо під час розгляду справи. За вказаних обставин звернулись до суду з дійсним позовом.

Справа була розподілена до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Нікітіної С.Й., однак у звязку з рішенням ОСОБА_5 Правосуддя від 22.08.2017 року №2503/0/15-17 про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Приморського районного суду м. Одеси, було вирішено питання про повторний авторозподіл справи.

Після авторозподілу вказана справа надійшла до провадження судді Домусчі Л.В. 08.11.2017 року. Ухвалою суду від 10.11.2017 року справа була прийнята до провадження судді Домусчі Л.В. та призначена до розгляду на 13.12.2017 року.

Розгляд справи, призначений на 13.12.2017 року та 22.02.2018 року відкладався, першого разу у звязку з неявкою сторін, другого разу - за клопотанням сторін.

Судове засідання, призначене на 02.04.2018 року, було відкладене у звязку з перебуванням судді у відпустці.

Ухвалою суду від 04.05.2018 року до участі у справі залучено ОСОБА_3, що мешкає за адресою: м. Одеса, вул. Вавілова, буд. 20-В, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на боці відповідача.

Ухвалою суду від 26.06.2018 року підготовче провадження у справі було закрито, справа призначена до розгляду по суті на 17.10.2018року.

17.10.2018 року представник позивача ОСОБА_7 (по довіреності від 04.06.2018 року) подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У минулих судових засіданнях представник позивачки пояснив, що позивачці не відомо було про існування спірного договору позики, позикодавця вона також не знає. Про існування договору позики їй стало відомо лише тоді, коли її залучили в якості правонаступника відповідача у справі №2/1522/10946/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (померлого) про стягнення боргу за договором позики. При цьому, позивач у справі №2/1522/10946/11 це не та особа, яка вказана в самому договорі позики (не співпадає по батькові: позивач Володимирович, а в розписці вказано Васильович). Стороні позивача невідомо чи дійсно було складену спірну розписку померлим чоловіком позивачки, позивачка посилалась на те, що вони з чоловіком жили досить заможно та не було потреби у позичанні коштів. Згоду на укладення спірного договору позики вона як дружина не надавала. При цьому, оригіналу договору позики у них не має, він знаходиться у третьої особи та в матеріалах судової справи, яка знаходиться в суд апеляційної інстанції.

Відповідач та третя особа у судове засідання не зявились, про час, дату та місце судового засідання повідомлялись належним чином у встановленому порядку, поважність причин неявки суду не повідомили. Жодних клопотань з приводу неявки до суду не заявляли.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Тому суд вважає, що у справі достатньо доказів для вирішення справі по суті за відсутності відповідачів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

З 23.10.2018 року по 29.10.2018 року суддя перебувала у відпустці у звязку з чим датою складення цього судового рішення є 30 жовтня 2018 року.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, вважає даний позов є таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що 03.04.2003 року було складено розписку, згідно якої ОСОБА_4 (померлий чоловік позивачки) взяв у борг у ОСОБА_2 три тисячі умовних одиниць та зобовязався повернути їх на першу вимогу протягом тижня з дня попередження про повернення боргу. Оригінал розписки суду не представлений.

Зазначені обставини відповідачем не спростовані.

При цьому на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала справа №2/1522/10946/11 за позовом ОСОБА_3 до правонаступника ОСОБА_4 (померлого) ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, по якій 06.03.2017 року винесено рішення про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що ОСОБА_3 було пропущено шестимісячний строк, передбачений ч.2 ст. 1281 ЦК України, для звернення до суду з відповідним позовом до спадкоємців померлого (а.с.120-123).

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Системний аналіз зазначених норм цивільного законодавства України вказує на те, що договір позики є двостороннім правочином, реальним, одностороннім договором (оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права).

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 01.03.2017 по цивільній справі № 6-284цс-17.

Із світлокопії розписки від 03.04.2003 року, складеної від імені ОСОБА_4, вбачається, що боргове зобовязання не було виражене грошовою одиницею Україні, або її еквівалентом в іноземній валюті.

Національним банком України ніколи не встановлювалось офіційного курсу для умовних одиниць, зазначених в розписці, порядок визначення суми, що підлягає сплаті не встановлено ні договором, ні законом чи іншим нормативно-правовим актом. Натомість, умовні одиниці є загальним визначенням натуральних вимірників, що використовуються в системі бухгалтерського обліку для зведення не порівняльних (важкопорівняльних) показників до єдиної порівняльної бази (тонно- кілометри, кормо-дні і т.д.). За допомогою умовних одиниць ведеться облік господарських операцій, виробленої продукції (виконаних робіт, наданих послуг) або інших натуральних величин, визначають собівартість продукції (робіт, послуг).

Тому, у суду немає підстав вважати, що сторони дійшли згоди щодо конкретного предмету договору від 03.04.2003 року.

Крім того, відповідачем не було надано до суду оригіналу розписки, який він повинен був отримати від ОСОБА_4 у підтвердження укладення договору позики від 03.04.2003 року, його умов, а також отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Разом з тим, відповідно до умов ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Таким чином, недійсним може бути визнаний лише укладений договір, а недодержання сторонами вимог щодо форми правочину чи порядку його укладення не може бути підставою для оспорювання такого правочину в судовому порядку, оскільки у силу закону такий правочин вважатиметься або неукладеним, або нікчемним.

Тому, враховуючи вищезазначене, визнати недійсним договір позики від 03.04.2003 року, оформлений розпискою, складеною від імені ОСОБА_4, неможливо.

Жодних належних та допустимих доказів щодо протилежного, сторонами та учасником справи до суду не надано.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу, визначеного у ст.13 ЦПК України, сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору, а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.181 ЦК України, рухомими речами є речі, які можливо вільно переміщувати у просторі.

Відповідно до ст.2 Закону Україні «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки, у тому числі майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

З урахуванням викладеного, у звязку з тим, що відповідачем не підтверджено недійсність цієї розписки, тобто особою, у якої за розпискою брались у борг кошти, та у розписці не зазначена конкретна валюта грошей, суд приходить до висновку, що позов з заявлених підстав не підлягає задоволенню.

Правовим наслідком неукладеності договору є відсутність будь-яких зобов'язань, які б випливали з договору.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним вказаного договору позики, складеного ОСОБА_4 та ОСОБА_2 02.04.20103 року на суму 3 000 (три тисячі умовних одиниць), а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 11, 15,16, 181, 203, 215, 216, 638-640, 642, 1046-1051 ЦК України, ст.ст. 1, 3-13, 43, 49, 76-80, 81, 89, 95, 210, ч.1,3 ст. 223, 247, 258, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 30.10.2018 року.

Суддя Л.В. Домусчі