Справа № 183/568/18
№ 2/183/1520/18
26 листопада 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судового засідання Пономаренко О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про:
встановлення факту спільного проживання у шлюбі ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року;
визнання за ОСОБА_1 права власності в спільному сумісному майні подружжя на 5/6 частин житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за № 68 по вул. Н.Курченко в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, замощення № 6,
позивач звернулася з означеним позовом до відповідача.
06 лютого 2018 року ухвалою суду позовну заяву залишено без розгляду та 29 березня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі в звязку з виконанням вимог ухвали.
04 вересня 2018 року ухвалою суду витребувано докази у справі за клопотанням представника позивача. Докази отримано 18 вересня 2018 року.
Крім того, при зверненні за правовою допомогою позивач звернула увагу, що маються розбіжності в написанні прізвища відповідача, оскільки в свідоцтві про укладення шлюбу прізвище чоловіка, а в подальшому і дружини записано як «Дедьо»; в свідоцтві про народження дітей - «Дьодьо», в паспорті громадянина України, як відповідача так і дітей,- «Дьодьо», в рішенні про розірвання шлюбу - «Дедьо», в договорі купівлі-продажу спірного будинку та купівлі-продажу квартири, яка належала позивачу, прізвище відповідача зазначено як «Дьодьо», в паспорті громадянина України позивача, отриманому 18 серпня 1998 року, прізвище вказано «Дедьо». Тому неможливо визначитися з належністю спірного будинку позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя без встановлення факту перебування з останнім в зареєстрованому шлюбі на час придбання будинку.
У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд про розгляд справи за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов не подавав.
Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням зазначених положень закону та думки представника позивача, який в наданій заяві не заперечував проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
У зв'язку з тим, що сторони в судове засідання не з'явились фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на такі обставини.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 26 лютого 1994 року між ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_3) ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований в Личаківському відділі ЗАГС м. Львів за актовим записом № 50 /а.с.11, 10/. При цьому, в свідоцтві про укладення шлюбу прізвище сторін вказано, як «Дёдьо». З відмітки в паспорті громадянина України позивача, виданого 18 серпня 1998 року вбачається, що позивач уклала шлюб з ОСОБА_8 26 лютого 1994 року. Прізвище позивача російською мовою вказано, як «Дёдё».
14 червня 1994 року у батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_9 народився син ОСОБА_5 /а.с.12/.
18 квітня 1996 року у батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_9 народився син ОСОБА_6 /а.с.13/.
З отриманої відповіді КП «Новомосковське МБТІ» ДОР та доданої до неї засвідченої копії договору купівлі-продажу вбачається, що 15 серпня 1996 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_11 жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами № 68 по вул. Н.Курченко в м. Новомосковську Дніпропетровської області за договором купівлі-продажу від 15 серпня 1996 року, посвідченим державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_7 ціною 200 000 000 карбованців. Право власності на будинок зареєстровано в реєстрі за № 3366.
Згідно з технічним паспортом на домоволодіння № 68 по вул. Н.Курченко в м. Новомосковську, виготовленим Новомосковським КП МБТІ 30 липня 1991 року, з відміткою про проведення чергового обстеження обєкту 30 липня 1996 року, вбачається, що спірний обєкт нерухомості складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, замощення № 6 /а.с.19-22/.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 13 липня 2004 року, яке набрало чинності 13 серпня 2004 року шлюб між ОСОБА_2 (мовою оригіналу, російською - «Дёдьо») М.С. та ОСОБА_2 (мовою оригіналу, російською - «Дёдьо») І.В., зареєстрований 26 лютого 1994 року в Личаківському відділі ЗАГС м. Львів за актовим записом № 50 розірвано /а.с.14/.

13 жовтня 2017 року складено висновок ДОП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, з якого вбачається, що 18 вересня 2017 року в Новомосковському ВП зареєстрований матеріал за заявою ОСОБА_9, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, про те, що 18 вересня 2017 року, приблизно о 18:00 год. її колишній чоловік ОСОБА_2 не дозволяв їй зайти до будинку № 68 по вул. Курченко в м. Новомосковськ. Опитана ОСОБА_9 пояснила, що вона мешкає за вищевказаною адресою. З 2004 року ОСОБА_9 офіційно розлучилася зі своїм чоловіком - ОСОБА_2 18 вересня 2017 року, приблизно о 18:00 год. ОСОБА_9 прийшла додому з роботи, але потрапити до будинку не змогла, через те, що її колишній чоловік - ОСОБА_2 заважав це зробити. Опитаний ОСОБА_2 пояснив, що він мешкає за адресою: м. Новомосковськ, вул. Курченко, 68. Також ОСОБА_2 додав, що він зі своєю колишньою дружиною - ОСОБА_9 після розлучення в усній формі домовилися, що продадуть спільно нажитий будинок, а гроші розділять порівну. Через деякий час ОСОБА_9 відмовилася від своїх слів та почала вимагати у ОСОБА_2 залишити їй будинок повністю, під час чого погрожувала фізичною розправою. 17 вересня 2017 року ОСОБА_9, через свого співмешканця знову погрожувала ОСОБА_2 фізичною розправою. Дані погрози ОСОБА_2 вважає цілком реальними та боїться за своє життя. З ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду про неприпустимість вчинення в подальшому ним протиправних дій. Розгляд заяви завершено /а.с.15/.

01 лютого 2018 року складено висновок Ст. ДОП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, з якого вбачається, що 16 грудня 2017 року до Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від ОСОБА_9 за фактом того, що її колишній чоловік - ОСОБА_2 за місцем мешкання виніс речі заявниці на вулицю, погрожує виселенням з буд. № 68 по вул.. Н.Курченко, де зареєстрована заявниця. В ході розгляду матеріалу встановлено, що з 2008 року подружжя ОСОБА_2 розлучені, але мешкають разом. На підґрунті побутових умов між ними виникають словесні конфлікти. Як пояснила заявниця її чоловік постійно з нею свариться, а також 16 грудня 2017 року виставив її речі на вулицю та сказав щоб ОСОБА_9 висилялася з даного будинку. В ході подальшого розгляду матеріалу опитати ОСОБА_2 не надалося можливим, так як останній за місцем мешкання був відсутній, що не дає змоги обєктивно прийняти рішення за даним фактом. Розгляд заяви завершено /а.с.16/.

Таким чином, вбачається наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу визначення частки одного з подружжя в спільному майні, встановлення факту, що має юридичне значення з метою підтвердження невизнаного права позивача.

Вирішуючи спір в частині встановлення факту суд виходить з таких норм законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.2, ч.1 ст.4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Так, з наданих суду матеріалів вбачається наявність розбіжностей у прізвищі особи, яка перебувала у шлюбі та особи позивача. Зокрема, в свідоцтві про укладення шлюбу прізвище осіб, які вступили у шлюб вказано, як «Дёдьо»; в свідоцтві про народження дітей у подружжя - «Дьодьо», в паспорті громадянина України позивача прізвище останньої вказано, як «Дедьо» та прізвище чоловіка позивача «Дедьо», в рішенні про розірвання шлюбу прізвище сторін справи - «Дедьо», в договорі купівлі-продажу спірного будинку та купівлі-продажу квартири прізвище відповідача зазначено як «Дьодьо». Означена невідповідність впливає на майнові права позивача, оскільки є неможливим визначитися з тим, з ким саме позивач перебувала у шлюбі на час придбання будинку.

При цьому, факт спільного проживання у зареєстрованому шлюбі позивача та відповідача підтверджується наступними документами:

свідоцтвом про укладення шлюбу серія І-СГ № 257553 від 26.02.1994 року, виданого Личаківським відділом ЗАГС м. Львів, згідно якого 26 лютого 1994 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_6 з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_7, про що складено відповідний актовий запис № 50;

свідоцтвами про народження дітей серія І-СГ № 346128 від 14 червня 1994 року та серія І-СГ № 0074996 від 23 травня 1996 року, відповідно до яких батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 записані ОСОБА_2 та ОСОБА_9;

рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2004 року, в якому зазначено про розірвання шлюбу між громадянкою ОСОБА_1 та ОСОБА_8, який зареєстровано Личаківським відділом ЗАГС м. Львів за актовим записом № 50, також зазначено про наявність від даного шлюбу неповнолітніх дітей - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4;

договором купівлі-продажу будинку № 68 по вул. Н.Курченко в м. Новомосковську дніпропетровської області від 15 серпня 1996 року, в якому зазначено місце реєстрації покупця ОСОБА_2 в АДРЕСА_2, а саме в належній позивачу до укладення договору купівлі-продажу від 09 серпня 1996 року квартирі;

копією паспорту громадянина України серія АК № 257659 виданого 18 серпня 1998 року Новомосковським МВ УМВС України у Дніпропетровській області, в якому на стор. 11 мається відмітка про місце реєстрації його власника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_8 по вул. Н.Курченко, буд. 68 в м. Новомосковську Дніпропетровської області;

відповіддю ГУДМС, УДМС України в дніпропетровській області, з якого вбачається, що за адресою: вул. Н.Курченко, буд. 68 в м. Новомосковську Дніпропетровської області з 26 листопада 1996 року мешкає ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначені докази, в розумінні вимог ЦПК України, є належними та допустимими, в своїй сукупності свідчать про наявність помилки в написанні прізвища колишнього чоловіка позивача та відповідача по справі, помилки в написанні прізвища позивача, яку неможливо усунути іншим шляхом, ніж встановленням факту, що має юридичне значення. А саме встановленням факту спільного проживання у зареєстрованому шлюбі позивача та відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року.

Вирішуючи позов в частині визначення частки у майні подружжя, суд виходить з такого.

Так, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Оскільки поділ майна відбувається під час дії СК України, до правовідносин, які склалися застосовуються норми чинного СК України з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України.

За ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За ст.ст.1, 3, ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом, в тому числі, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Так, матеріали справи не містять доказів придбання майна особисто відповідачем, внаслідок використання роздільного майна; придбання майна не внаслідок спільної праці сторін та з метою, відмінною від задоволення інтересів сімї; наявності письмової угоди між позивачем та відповідачем з приводу означеного майна.

Детальний аналіз поданих доказів свідчить про наявність підстав для визнання майна, придбаного відповідачем 15 серпня 1996 року, спільною сумісною власністю позивача та відповідача, як подружжя, з визначенням часток у праві спільної сумісної власності.

При цьому, за ч.1, 7 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно зі ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що під час шлюбу позивач або відповідач не дбали про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилялися від участі в утриманні дитини (дітей), приховали, знищили чи пошкодили спільне майно, витрачали його на шкоду інтересам сім'ї або на підтвердження інших обставин, що мають істотне значення. Також не містять доказів і того, що з позивачем або відповідачем проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, і розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Водночас, суд враховує той факт, що позивач за короткий час перед придбанням відповідачем будинку в м.Новомосковську відчужила квартиру, яка належала їй на праві особистої приватної власності в м.Львів (через те, що дана квартира, хоча і приватизована в період шлюбу, однак право власності на неї належало позивачу особисто). Доказів на спростування позиції позивача щодо використання коштів від продажу її особистого майна саме на придбання будинку в м.Новомосковську суду не надано та судом самостійно не встановлено. Відтак, суд приходить до висновку, що під час придбання спірного будинку відповідачем ціною 200 000 000 крб., який є спільною сумісною власністю позивача та відповідача використано роздільне майно позивача у сумі 45 000 000 крб., що становить 22,5 % від суми вартості будинку, тобто 9/40. Таким чином, розмір особистої приватної власності позивача у праві власності на будинок становить 9/40, та за умови рівності часток у праві власності та наявності особистої частки позивача, використаної на придбання будинку - частка власності, що залишається в спільній сумісній власності подружжя становить 31/40 (62/80). Означена частка полягає поділу порівну між подружжям (по 31/80 за кожним). Відтак, загальна частка у праві власності позивача становить 49/80 (31/80 + 18/80), частка відповідача 31/80.

Таким чином, надані в справу докази свідчать про те, що не визнаючи право позивача на частку в праві спільної сумісної власності в добровільному порядку відповідачем порушені майнові права позивача. Порушення права підтверджено належними та допустимими доказами у справі, які у своїй сукупності свідчать про часткову обґрунтованість позову та наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у виді визнання за позивачем права власності на 49/80 частин в спільному майні подружжя. Оскільки позивач просила визнати за нею право власності на 5/6 частин в спільному майні подружжя, однак не надала доказів на підтвердження наявності істотних обставин, які-б давали можливість суду відступити від рівності часток в праві спільної сумісної власності подружжя, в задоволенні іншої частини позовних вимог належить відмовити.

При цьому суд не приймає до уваги, як істотні обставини, посилання позивача на тривалий час проживання відповідача в будинку, проведення спільного косметичного ремонту будинку. Оскільки дані обставини не свідчать про наявність як виняткових, так і передбачених законодавством обставин, що дають суду можливість відступити від засади рівності сторін у праві спільної сумісної власності.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в розмірі 1409,60 грн. за дві позовні вимоги, одна з яких є вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, відтак з відповідача на користь позивача на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1057,20 грн., враховуючи часткове задоволення позову та те, що позовні вимоги за позов майнового характеру оплачені судовим збором в мінімальному розмірі, встановленому законодавством.

Керуючись ст.ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 281-282 ЦПК України суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання у шлюбі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 49/80 частин житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за № 68 по вул. Н.Курченко в м. Новомосковську Дніпропетровської області, який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, замощення № 6.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1057 (ода тисяча пятдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.