Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 515/1968/15

провадження № 61-4686св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначеннядодаткового строку для прийняття спадщини.

Позов обгрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Базар'янка Татарбунарського району Одеської області померла її рідна сестра ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно.

У спадкодавця (покійної сестри) спадкоємці першої черги за законом відсутні. Відповідно до вимог статті 1262 ЦК України позивач, як спадкоємець другої черги за законом, претендує на частину спадщини, що належала померлій сестрі. Однак, у встановлений законом шестимісячний строк, вона не мала можливості звернутись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідач ОСОБА_4, яка є рідною сестрою позивача та спадкодавця ОСОБА_5, вступила у спадщину, подавши своєчасно до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, своєї згоди щодо подачі заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини їй не надає, що стало підставою звернення до суду за захистом свого права.

Поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини, позивач попередньо обґрунтовувала тим, що відповідач відмовилась віддати їй належні спадкодавцю правовстановлюючі документи на спадкове майно та свідоцтво про смерть останньої. Вона є інвалідом другої групи із захворювання, що викликане трофічною язвою ніг. Після смерті своєї сестри вона тривалий час знаходилась, на стаціонарному і на амбулаторному лікуванні, що підтверджується виписками.

Позивач просила визначити їй додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 березня 2016 року в позові ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи в позові про надання додаткового строку для прийняття спадщини, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустила строк для прийняття спадщини без поважної причини, не надавши допустимих та належних доказів щодо їх поважності. Водночас у позові відмовлено і з тієї підстави, що позивач не довела родинні відносини із спадкодавцем.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3 Визнано ОСОБА_3 додатковий строк два місяця для подачі до Саратської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сукупність доказів і доводів, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, а саме, незначний строк, який вона пропустила для подачі заяви (фактично більше ніж три місяця), відсутність у неї документів про смерть спадкодавця (які вона сама, не розуміючи наслідків своїх дій, а також наслідків поведінки рідної сестри, яка відмовилася повернути їй документи), те, що вона протягом тривалого часу доглядала за сестрою, її поховала, дають підставу для задоволення позовних вимог позивача, визнання їй додаткового строку для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд апеляційної інстанції установивши, що на цей час відповідач правовстановлюючі документи на спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця ОСОБА_5 не отримала, звернулася до суду з позовом про визнання за нею право власності на спадкове майно та про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

17 жовтня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою та зупинено виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

13 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.

01 лютого 2018 року вказану цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд ухвалюючи рішення порушив норму матеріального та процесуального права. Суд залишив поза увагою надані нею докази та не дав оцінки її доводам. Апеляційний суд не врахував її пояснення, а також те, що позивач мала можливість своєчасно звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Відсутність у неї документів не може бути причиною для визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки всі документи були у нотаріуса і їй необхідно було лише написати особисто заяву, яку можливо відправити також поштою, що не заборонено законом.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для його скасування. Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що позивач з поважної причини пропустила строк для прийняття спадщини.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що вона не мала можливості своєчасно звернутись до нотаріуса, оскільки відповідач забрала документи, які необхідно було надати нотаріусу. У межах строку прийняття спадщини, перебуваючи на стаціонарному лікуванні в Татарбунарській районній лікарні з 12 травня по 15 травня 2015 року вона звернулася до нотаріальної контори у м. Татарбунари, їй було запропоновано надати відповідні документи, але документи знаходилися у відповідача. Із цих підстав їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій. Вона є інвалідом ІІ групи та постійно перебувала на лікуванні через свою хронічну хворобу, що перешкодили їй вчасно звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

З метою дослідження обставин справи, апеляційний суд, незважаючи на її фізичний стан (без сторонньої допомоги вона не може пересуватися), через представника викликав її у судове засідання для надання пояснень. У рішенні апеляційного суду надана оцінка усім доказам у справі, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Верховний Суд переглядає оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, яка є рідною сестрою сторін.

За життя спадкодавець ОСОБА_5 заповіт на своє майно не склала.

Після її смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: на 25/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1.

Судами встановлено, що у спадкодавця ОСОБА_5 спадкоємці першої черги відсутні. Спадкоємцями другої черги є її рідні сестри: позивач - ОСОБА_3, відповідач - ОСОБА_4, а також ОСОБА_6

05 лютого 2015 року відкрита спадкова справа.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 вересня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тобто після спливу шестимісячного строку встановленого законом. Постановою державного нотаріуса Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 30 вересня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину через розбіжності, наявні в правовстановлюючих документах спадкодавця та позивача, щодо родинних відносин, а також через пропуск строку для прийняття спадщини.

Із змісту постанови державного нотаріуса встановлено, що позивачу роз'яснено звернення про до суду для вирішення цих питань і на підставі отриманого протягом одного місяця від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом. Саме від цих обставин залежить можливість видачі свідоцтва про право на спадщину (а. с.101).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 25 вересня 2015 року під час звернення до Саратської державної нотаріальної контори позивачу стало відомо, що саме в цій нотаріальній конторі відкрита спадкова справа щодо спадкового майна ОСОБА_5 за №31/2015, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Також позивачу стало відомо, що про свої права на спадкове майно після смерті ОСОБА_5 заявила відповідач ОСОБА_4, звернувшись до державної нотаріальної контори із заявою від 05 лютого 2015 року.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, спадкодавець ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, шестимісячний строк для прийняття спадщини сплинув ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори із заявою лише 23 вересня 2015 року про прийняття спадщини з пропуском строку, встановленого законом.

27 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, в якій поважними причинами неподання заяви до нотаріальної контори зазначала відсутність у неї правовстановлюючих документів, а також свій стан здоров'я у зв'язку з інвалідністю (ІІ група), тривале лікування на стаціонарі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та досліджуючи докази у справі у їх сукупності, суд апеляційної інстанції установив, що позивач часто хворіє, є інвалідом ІІ групи, неодноразово проходила курси стаціонарного лікування, що підтверджується довідками з Татарбунарської Центральної районної лікарні № 321/73 від 23 лютого 2015 року, від 15 травня 2015 року та випискою Тузлівської амбулаторії сімейного типу від 04 березня 2015 року. Крім того, ОСОБА_3 не відмовилася від прийняття спадщини у встановлений законом строк.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що позивач правовстановлюючих документів на спадкове майно, що залишилося після смерті спадкодавця ОСОБА_5 не отримала, у зв'язку із вчиненням перешкод зі сторони відповідача, що стало підставою звернення ОСОБА_3 до суду з новим позовом щодо своїх прав на спадкове майно та із заявою про встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем, тому дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_3, визначивши їй додатковий строк для звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками апеляційного суду, з огляду на таке.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини.

Як встановлено судом першої інстанції, на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи безстроково, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії МСЕ № 045347від 09 січня 2002 року (а. с.16).

З урахуванням установлених обставин у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, які б були пов'язані з об'єктивними непереборними істотними труднощами для своєчасного звернення до нотаріальної контори або до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини.

Суд першої інстанції досліджував та оцінював письмові докази, надані позивачем: довідку МСЕК серії МСЕ № 045347 від 09 січня 2002 року, згідно із якою позивачу встановлено ІІ група інвалідності і ця група не визначена як неробоча; медичні довідки, а саме: виписку із історії хвороби ОСОБА_3 про те, що вона знаходилася на стаціонарному лікування у період з 04 грудня 2015 року по 10 грудня 2015 року (а. с. 138), виписку із історії хвороби № 321/73, згідно з якої вона перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Татарбунарської центральної районної лікарні у період з 23 січня 2015 року по 23 лютого 2015 року (а. с. 43), виписку із медичної карти б/н та дати, виданої Тузлівською сільською лікарською амбулаторією загальної практики - сімейної медицини про те, що позивач направлена на стаціонарне лікування у період з 27 лютого 2015 року по 04 березня 2015 року (а. с. 45); виписку із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 від 15 травня 2015 року, згідно з якої остання перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 12 травня 2015 року по 15 травня 2015 року (а. с. 44), а також виписку Тузлівської сільської лікарської амбулаторії загальної практики - сімейної медицини з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 - перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 29 червня 2008 року по 03 липня 2008 року (а. с. 139).

Суд першої інстанції не прийняв вказану медичну документацію як належні та допустимі докази тривалої постійної хвороби спадкоємця, виходячи з того, що захворювання, пов'язане із хронічною венозною недостатністю ІІІ ступеню, хронічним тромбофлебітом нижніх кінцівок через перенесені раніше неодноразові операцій (1984, 1990, 1995, 2014 роки) свідчать лише про тимчасове (періодичне) лікування позивача у зв'язку з загостренням в певні періоди її хронічної хвороби, тобто у позивача було достатньо часу у періоди не перебування її на лікуванні звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, керуючись положеннями статей 1222, 1220, 1269, 1270, 1272 ЦК України, встановив, що причини, на які ОСОБА_3посилалася як на підставу для визначення їй додаткового строку, а саме: постійне перебування на лікуванні, а також те, що вонає інвалідом ІІ групи, відсутність правовстановлюючих документів та свідоцтва про смерті - не можуть бути визнаніповажними, тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, суд першої інстанції з урахуванням установлених обставин у справі, надавши оцінку доказам у їх сукупності, перевіривши доводи сторін, виходив з того, що позивачем не доведено, що вона є рідною сестрою спадкодавця ОСОБА_5 через наявні розбіжності у свідоцтвах про народження щодо прізвищ їхніх батьків, про що зазначено також у постанові державного нотаріуса та копіях свідоцтв про народження, що надавало їй би право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини як спадкоємцю другої черги за законом, проте вимог щодо встановлення факту родинних відносин з спадкодавцем позивачем не заявлялось, про що роз'яснено державним нотаріусом у постанові про відмову у прийнятті документів на спадщину (а. с. 86,96)

Вказавши, що суд відмовляє у позові через недоведеність позивачем родинних відносин із спадкодавцем, суд першої інстанції одночасно встановив, що захворювання позивача протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини не мало тяжкого, тривалого або постійного характеру хвороби, докази наявності у позивача перешкод для прийняття спадщини у цей період у матеріалах справи відсутні, що не перешкоджало їй подати заяву до нотаріальної контори у визначений законом строк. Наявність вказаних у медичних виписках хронічних хвороб чи відсутність у позивача правовстановлюючих документів та свідоцтва про смерть спадкодавця не є належними та допустимими доказами неможливості прийняття позивачем спадщини у встановленому законом порядку.

Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що без встановлення родинних відносин позивача та спадкодавця суд не може вирішити спір про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3, апеляційний суд не звернув увагу на підстави відмови судом першої інстанції у позові, а також на те, що відмова в позові одночасно із вказаних підстав не відповідає вимогам норм матеріального права та завдання цивільного судочинства.

Апеляційний суд не спростував висновки суду першої інстанції про відмову в позові з тієї підстави, що позивачем не доведено, що вона є рідною сестрою спадкодавця ОСОБА_5 через наявні розбіжності у свідоцтві про народження щодо прізвищ їхніх батьків, про що зазначено у відмові нотаріуса (а. с. 5). Водночас апеляційний суд виходив з того, що на час вирішення апеляційним судом спору відповідач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно та встановлення факту родинних відносин із спадкодавцем. Позивач також заявила про право на спадкове майно, подала заяву про встановлення факту родинних відносин. Поза увагою апеляційного суду залишено той факт, що за наявності спору щодо родинних відносин позивача та спадкодавця ОСОБА_5 позов про визначення додаткового строку не може бути задоволений.

Верховний Суд виходить з того, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 грудня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Базар'янської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, ОСОБА_3, ОСОБА_6. про визнання права власності на спадкове майно за законом, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4., Базар'янської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права власності на 1/2 частку спадкового майна за законом зупинено (справа № 515/1878/15-ц). Отже, на час вирішення спору у судах першої та апеляційної інстанції наявні в суді існує спір між сторонами.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив у позові через недоведеність родинних відносин позивача та спадкодавця. Водночас Верховний Суд зазначає, що за вказаних мотивів встановлені судом першої інстанції обставини та висновки щодо поважності причин пропуску позивачем строку на прийняття спадщини не мають правого значення.

З огляду на викладене, посилання ОСОБА_3 у запереченнях на касаційну скаргу про те, що вона не мала можливості своєчасно звернутися до державного нотаріуса у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, вона є інвалідом ІІ групи безстроково, та має відповідні хвороби, що стало перешкодою звернення до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину у шестимісячний строк суд касаційної інстанції відхиляє як такі, що не мають значення для спростування доводів касаційної скарги.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до підпунктів «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки позивач ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи, відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» вона звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 275, 60 грн підлягає компенсації ОСОБА_4 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, згідно з частиною шостою статті 141 та підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 серпня 2016 року скасувати, рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 березня 2016 року залишити в силі.

Компенсувати ОСОБА_4 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 275 грн 60 коп за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С.Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик