Ухвала

29 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 2-719/2011

провадження № 61-46352ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про розірвання кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

20 жовтня 2011 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від

01 березня 2007 року № PLP0GK00000067 в розмірі 92 017,63 грн, що утворилася станом на 23 вересня 2011 року у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем кредитних зобов'язань.

09 листопада 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання кредитного договору від 01 березня 2007 року № PLPOG00000067, посилаючись на підвищення банком відсоткової ставки в односторонньому порядку з

16,08 % до 27,42 % на рік, що суперечить вимогам чинного законодавства. Посилався на чинне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15 березня 2010 року, яким умови підпункту 2.3.1 вказаного кредитного договору щодо підвищення розміру відсоткової ставки визнано нікчемними.

Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2012 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2012 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано кредитний договір від 01 березня 2007 року № PLPОGК00000067, укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», з 09 вересня

2011 року.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня

2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2012 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про розірвання кредитного договору відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

19 жовтня 2018 року через засоби поштового зв'язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня 2018 року та залишити в силі рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2012 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору в даній справі за позовом ОСОБА_1 до

АТ КБ «Приватбанк» є розірвання кредитного договору від 01 березня

2007 року № PLPOG00000067.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Посилання заявника у касаційній скарзі на пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є безпідставними.

Справа № 2-719/2011 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою у силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services

v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від

19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня

2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Полтавської області від 20 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про розірвання кредитного договору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило