"20" вересня 2018 р.
Справа № 642/5060/18
Провадження №2-о/642/220/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2018 року суддя Ленінського районного суду м. Харкова Гримайло А.М., за участю секретаря Сорокной Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини в порядку ст. 257 ЦПК України, зацікавлена особа: відділ Державної Реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт народження дитини чоловічої статі ОСОБА_2, 25 квітня 2015 року у м. Брянка, Мікрорайон «Молодіжний» АДРЕСА_1, батьком якого є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин України, а матірю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка України.

В обґрунтування заяви зазначено, що вона не перебуває у зареєстрованому шлюбі та народила дитину хлопчика, якого назвали ОСОБА_2.

На тимчасово окупованій території було видане свідоцтво про народження дитини серії 1-ЕД №321918. Встановлення факту народження дитини необхідне для отримання свідоцтва про народження встановленого зразка.

В судове засідання заявник та її представник не заявились, надавши заяву з проханням розглядати справу у їх відсутності, зазначивши, що доводи підтримують у повному обсязі, просять її задовольнити.

Зацікавлена особа відділ Державної Реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про дату та час слухання справи також повідомлений був належним чином, в судове засідання представник не зявився, причини неявки суду невідомі.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, встановив, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд вправі встановити факт народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Підставою для встановлення факту народження є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про народження громадянина в певний час і за певних обставин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1О не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, 25 квітня 2015 року, народила дитину хлопчика, якого назвали ОСОБА_2.

Крім того, отримано свідоцтво про народження сина серії 1-ЕД №321918, де зазначено в графі «матір» - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 , а в графі «батько» - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про громадянство України», особа, батьки якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Згідно ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, встановлено, що дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Статтею 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Проте, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Відповідно до п. 1 Постанови ПВС України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту народження, оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надають можливість отримати свідоцтво про народження дитини, виданого державним органом України.

Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 89, 264, 265, 268, 315-319, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4, яка діє в інтересах заявника ОСОБА_1 про встановлення факту народження дитини в порядку ст. 257 ЦПК України, зацікавлена особа: відділ Державної Реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції - задовольнити.

Встановити факт народження 25 квітня 2015 року дитини чоловічої статі ОСОБА_2 у м. Брянка, Луганської області у громадянки України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка не перебуває у зареєстрованому шлюбу. Матір?ю дитини в свідоцтві про народження записати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянку України, батьком дитини вказати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України (за правилами ч. 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України).

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги у 30-денний строк з дня складення повного рішення.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя А.М. Гримайло