Справа № 541/1689/18
Номер провадження 2/541/941/2018
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 вересня 2018 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого - судді Городівського О. А.,

за участю секретаря судового засідання - Ніколаєнко М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду міста Миргород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

установив:

09 серпня 2018 року з вищевказаною позовною заявою до Миргородського міськрайонного суду звернулася ОСОБА_1.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_2, який не є співвласником вказаної квартири та не проживає в ній понад 5 років.

На даний час наявність реєстрації відповідача в квартирі обмежує права позивача, що стало підставою для звернення до суду.

Позивач, ОСОБА_1, в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила розгляд справи провести у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю.

Відповідач, ОСОБА_2, в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій розгляд справи просив провести у його відсутність. Позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 є одноособовим власником квартири АДРЕСА_1. ЇЇ право власності підтверджується копією договору купівлі-продажу від 27.05.1992, зареєстрованого в реєстрі за № 2-2259 (а.с.8-9).

Відповідач є сином позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 (а.с.7).

Згнідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 02-08/2936 від 14.08.2018 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Згідно з довідкою від 31.07.2018, виданою головою вуличного комітету, ОСОБА_2 зареєстрований але не проживає понад 5 років у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.11).

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном , на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі, а тому ОСОБА_2 необхідно визнати таким, що втратив право на користування приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Оскільки, позивач не завляє клопотання про стягнення судового збору з відповідача, суд, керуючись принципом диспозитивності, закріпленим у ст. 13 ЦПК України, не вирішує питання про стягнення судового збору з відповідача. Крім того, відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Керуючись ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 206, 263, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП - НОМЕР_1, (адреса: АДРЕСА_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП - НОМЕР_2, (адреса: АДРЕСА_1) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні даного позову на підставі квитанції № 59 від 07.08.2018, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Апеляційного суду Полтавської області.

Суддя О. А. Городівський