Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 336/5578/16-ц

провадження № 61-19893св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року в складі колегії суддів: Крилової О. В., Трофимової Д. А., Дзярука М. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що з 11 серпня 2006 року сторони перебували у шлюбі. Спільних дітей від шлюбу не мають. За час шлюбу подружжя придбали таке майно: пластикові вікна у кількості 4 штук вартістю 6 000 грн; газовий котел вартістю 6 000 грн, газову колонку вартістю 1 200 грн, шафу-купе малу вартістю 5 000 грн, шафу-купе велику дзеркальну вартістю 10 000 грн, кутовий диван вартістю 8 000 грн, кондиціонер «Osaka 12» вартістю 4 000 грн, телевізор «ВВК» вартістю 2 000 грн, газову плиту вартістю 1 500 грн, мікрохвильову піч «Samsung» вартістю 1 000 грн, комплект кухонних меблів вартістю 8 000 грн, стабілізатор напруги вартістю 3 000 грн, холодильник «Samsung» «Вольконтроль» вартістю 5 000 грн, шафу-купе вартістю 3 000 грн, комплект стіл та тумба вартістю 1 400 грн, пенал для ванної кімнати вартістю 500 грн, а також побудували за спільні кошти фундамент під гараж вартістю 12 000 грн, підвал, будівництво якого не завершене, вартістю 10 000 грн, вигрібні ями у кількості 2 штук вартістю 8 000 грн, паркан разом з фундаментом вартістю 9 000 грн, крівлю (дах) на прибудові вартістю 12 000 грн, а всього на загальну суму 116 600 грн. У добровільному порядку відповідач не бажає поділити спільне майно.

На підставі викладеного ОСОБА_2 просив: поділити спільне майно таким чином: виділити йому шафу-купе малу вартістю 5 000 грн, кондиціонер «Osaka 12» вартістю 4 000 грн, телевізор «ВВК» вартістю 2 000 грн, холодильник «Samsung Вольконтроль» вартістю 5 000 грн, мікрохвильову піч «Samsung» вартістю 1 000 грн, стабілізатор напруги вартістю 3 000 грн, шафу-купе велику дзеркальну вартістю 10 000 грн, кутовий диван вартістю 8 000 грн, а всього на загальну суму 38 000 грн; відповідачу виділити таке майно: пластикові вікна у кількості 4 штук вартістю 6 000 грн, газовий котел вартістю 6 000 грн, газову колонку вартістю 1 200 грн, газову плиту вартістю 1 500 грн, комплект кухонних меблів вартістю 8 000 грн, комплект стіл та тумба вартістю 1 400 грн, шафу-купе вартістю 3 000 грн, пенал для ванної кімнати вартістю 500 грн, фундамент під гараж вартістю 12 000 грн, підвал, будівництво якого не завершене 10 000 грн, вигрібну яму вартістю у кількості 2 штук вартістю 8 000 грн, паркан разом з фундаментом вартістю 9 000 грн, крівлю (дах) на прибудові вартістю 12 000 грн на загальну суму 78 600 грн; стягнути з відповідача на його користь компенсацію вартості частки у спільному сумісному майні, яке є неподільним в розмірі 20 000 грн.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. За період шлюбу вони придбали таке майно: телевізор «LG» вартістю 10 898 грн, автомобіль «ВАЗ 21043-20» вартістю 4 233 доларів США, що еквівалентно 109 211,40 грн, який знаходиться в користуванні відповідача. Також за час шлюбу були укладені наступні договори позики: від 24 квітня 2013 року на суму 2 100 доларів США, строк повернення до 01 грудня 2013 року; від 14 лютого 2013 року на суму 3 000 доларів США, строк повернення до 01 вересня 2013 року, з яких подружжям було повернено 600 доларів США, залишок за цим договором складає 2 400 доларів США; від 24 червня 2013 року на суму 6 000 доларів США, строк повернення до 24 червня 2014 року; від 21 березня 2014 року на суму 2 000 доларів США, строк повернення до 25 квітня 2014 року, з яких подружжям було повернено 1 000 доларів США, залишок за цим договором складає 1 000 доларів США, тобто на загальну суму 11 500 доларів США. На неодноразові вимоги кредитора вона була вимушена особисто сплатити борг у повному обсязі, що підтверджується розпискою від 02 серпня 2016 року.

На підставі викладеного ОСОБА_3 просила поділити майно таким чином: виділити їй телевізор «LG» вартістю 10 898 грн, стягнути з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частину сплачених нею боргів у розмірі 142 485 грн, 54 605,70 грн вартості 1/2 частини автомобіля «ВАЗ 21043-20» за вирахуванням 1/2 частини телевізора «LG» в розмірі 5 449 грн, а всього стягнути з відповідача на її користь 191 641,70 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2016 року (в складі судді Суркової В. П.) у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Поділено спільне майно та борги подружжя. Виділено ОСОБА_3 телевізор «LG» вартістю 10 898 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 142 485 грн, сплачених у рахунок погашення заборгованості за договорами позики від 24 квітня 2013 року, від 14 лютого 2013 року, від 24 червня 2013 року, від 21 березня 2014 року, 54 605,70 грн вартості 1/2 частини автомобіля «ВАЗ 21043-20» за вирахуванням вартості 1/2 частини телевізору «LG» у розмірі 5 449 грн, а всього - 191 641,70 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 970,92 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що майно, набуте у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки одержані за розписками грошові кошти у розмірі 11 500 доларів США використані в інтересах сім'ї, то вони є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягають розподілу між подружжям. ОСОБА_2 не довів, що автомобіль «ВАЗ 21043-20» придбаний ним за особисті кошти.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення зустрічних позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення. Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково. Виділено ОСОБА_2 автомобіль «ВАЗ 21043-20» вартістю 109 211,40 грн, а ОСОБА_3 виділено телевізор «LG» вартістю 10 898 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію перевищення вартості виділеного майна у розмірі 49 156 грн. У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено. В іншій частині оскаржуване рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом не було враховано, що відповідно до розписки про повернення грошей позикодавцеві, такий борг повертався ОСОБА_3 у період шлюбу. Отже, на час повернення грошових коштів вони також становили об'єкт спільної власності подружжя, факт окремого проживання подружжя не встановлено, походження грошових коштів, використаних на погашення боргу, не доведено та не надано переконливих доказів на підтвердження того, що борг погашався за рахунок особистих коштів ОСОБА_3

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог про стягнення на її користь 142 485 грн та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог щодо стягнення частини сплачених коштів за договорами позики є незаконним та необґрунтованим. У період спільного проживання сторін укладено договори позики, за якими кошти були отримані в інтересах подружжя. Після 08 травня 2016 року сторони проживали окремо, не вели спільне господарство, спільних коштів не мали, відповідно, всі зобов'язання, які виникли після указаної дати є їхніми особистими зобов'язаннями. ОСОБА_3 особисто за власні кошти повернула борг в розмірі 11 500 доларів США, тому вона має право на стягнення зОСОБА_2 половини указаних коштів.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову щодо поділу автомобіля «ВАЗ 21043-20».

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що спірний автомобіль «ВАЗ 21043-20» набуто ним за особисті кошти, тому це майно є його особистою власністю. Також судом не встановлено дійсну вартість вказаного транспортного засобу.

Відзиви на касаційні скарги до Верховного Суду не надійшли.

07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що з 11 серпня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2016 року.

Сторонами під час шлюбу набуте спільне майно: телевізор «LG» та автомобіль «ВАЗ 21043-20».

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно з статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

ОСОБА_3, пред'являючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на її користь вартості 1/2 частини автомобіля «ВАЗ 21043-20» за вирахуванням 1/2 частини телевізора «LG», обґрунтовувала їх тим, що цей автомобіль придбано сторонами у період перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів подружжя, тому їй належить 1/2 частка спірного майна.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, в цьому випадку на позивача за зустрічним позовом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Аналогічна за змістом норма закріплена у частині третій статті 12 ЦПК України.

Проте ОСОБА_2 не подано належних та допустимих доказів, що спірний автомобіль було придбано за його особисті кошти.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин судами не здобуто та матеріали справи не містять.

Отже позивачем за первісним позовом не спростовано презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка визначена статтею 60 СК України.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Суди також встановили, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_5 грошові кошти, а саме: 24 квітня 2013 року у розмірі 2 100 доларів США, які зобов'язався повернути у строк до 01 грудня 2013 року; 14 лютого 2013 року - 3 000 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 01 вересня 2013 року, з яких було повернено 600 доларів США; 21 березня 2014 року - 2 000 доларів США, які зобов'язався повернути у строк до 25 квітня 2014 року, з яких було повернено 1 000 доларів США.

24 червня 2013 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 24 червня 2014 року.

Встановлено, що гроші позичалися на потреби сім'ї.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Встановивши, що одержані за розписками грошові кошти у розмірі 11 500 доларів США використані в інтересах сім'ї, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що вони є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Згідно з розпискою від 02 серпня 2016 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 у рахунок погашення боргових зобов'язань грошові кошти у розмірі 284 970 грн, що еквівалентно 11 500 доларам США.

Доводи ОСОБА_3, що вона сплатила весь борг, тому має право на компенсацію половини вказаної суми, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до розписки від 02 серпня 2016 року про повернення грошей позикодавцеві, такий борг повертався ОСОБА_3 у період шлюбу.

Разом з тим ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами, що погашення вищевказаних боргів відбулося за власні кошти, оскільки кошти повернено позикодавцеві у період фактичних шлюбних відносин сторін.

Також ОСОБА_3 не доведено, що сторони проживали окремо, спільного господарства не вели, спільних коштів не мали. Не підтверджуються ці обставини і рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2016 року про розлучення сторін, оскільки вказаним судовим рішенням такі обставини не встановлені.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 половини сплачених ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу коштів.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик