ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» грудня 2018 року

м. Харків

справа № 623/2433/17-ц

провадження № 22ц/818/1787/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Асавалюк О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 жовтня 2018 року в складі судді Герцова О.М.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 09 лютого 2017 року помер ОСОБА_4, який є батьком сторін у справі, та після його смерті відкрилась спадщина, що складається з житлового будинку та земельних паїв у селі Червона Поляна Барвінківського району Харківської області.

Вказала, що у встановлений законом строк звернулась до Барвінківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та дізналась, що її батько за життя склав заповіт, згідно якого усе своє майно заповів своїй другій дочці ОСОБА_2

Зазначила, що на час складання оскаржуваного заповіту ОСОБА_4 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Вказала, що у січні 2014 року ОСОБА_4 переніс ішемічний інфаркт головного мозку, у звязку з чим у нього була вражена більша частина головного мозку, він був паралізований, не міг розмовляти, писати, знаходився у безпорадному стані, відносно нього здійснювались реанімаційні заходи, йому призначались сильнодіючі лікарняні препарати, які викликають загальмованість органів та психіки хворого, притупляючи сприйняття оточуючого середовища, які призводили до повної пасивності тіла та свідомості хворого, він періодично не впізнавав оточуючих, був у пригніченому стані, на момент складання заповіту був безвольним та байдужим до життя.

Зазначила, що батько ніколи не висловлював намірів скласти заповіт на імя відповідача.

Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідчений 15 березня 2014 року приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі за №2193.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, зокрема, показанням свідка ОСОБА_6 щодо того, що на час укладання заповіту ОСОБА_4 не міг висловити свою волю; що при проведенні експертизи враховано лише те, що заповідач за психіатричною допомогою не звертався, не перебував на обліку у лікаря психіатра, проте, не враховано медичні документи щодо перенесеного ним інсульту; що судом задоволено її клопотання про призначення комісійної судово-психіатричної експертизи, однак її проведення доручено Комунальному закладу охорони здоровя «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3», у якій немає відповідних лікарів-експертів у галузі неврології, невропатології та нейрохірургії, у звязку з чим є необхідність у призначенні комплексної судово-психіатричної експертизи у Київському міському центрі судово-психіатричної експертизи.

Відзивів від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачем не надано доказів того, що на час посвідчення заповіту ОСОБА_4 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_1 та ОСОБА_2

15 березня 2014 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі за №2193, яким все своє майно, де б таке не було та з чого б не складалось, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті, та на що він за законом матиме право, заповів своїй дочці ОСОБА_2

Заповіт посвідчено у присутності свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, якими прочитаний уголос.

У звязку зі станом здоровя ОСОБА_4 за його дорученням та у присутності нотаріуса; з текстом він згоден, за його дорученням за нього розписалась ОСОБА_6

З витягів з історії хвороби ОСОБА_4 вбачається, що з 17 січня 2014 року по 31 січня 2014 року та з 08 квітня 2014 року по 30 квітня 2014 року він перебував на стаціонарному лікуванні в Ізюмській ЦКЛ з діагнозом повторне ОНМК у басейні ПСМА з лівостороннім геміпарезом, вертебро-базилярна недостатність, ДЕП 3 ст. с ЛГ, віддалені наслідки ОНМК (2004 рік) з правостороннім геміпарезом; ІБС, атеросклеротичний та постінфарктний кардіосклероз у поєднанні з ішемічною міокардіопатією, застійна вісцеропатія, СН ІІ Б, ГБ ІІІ, ст. 3, гіпертензивне серце, цукровий діабет 1 тип, ст. субкомпенсації.

З висновку магнітно-резонансної томографії головного мозку від 03 лютого 2014 року вбачається, що ОСОБА_4 має МР-признаки ішемічного інфаркта з геморрагічною трансформацією у басейні лівої верхньої мозжечкової артерії (вертебро-базилярний басейн), виражена дисцикулярна енцефалопатія, не обструктивна гідроцефалія.

Згідно відомостей Комунального закладу охорони здоровя «Обласна клінічна лікарня-центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ОСОБА_4 03 лютого 2014 року звертався до лікаря невропатолога ОСОБА_9 з попереднім діагнозом: дісцикуляторна енцефалопатія третього ступеня, стан після перенесеного повторного гострого порушення мозкового кровообігу по геморагічному типу в вертебро-базилярному басейні з тетрапарезом, сенсомоторною афазією, когнітивними порушеннями.

За даними Ізюмської центральної міської лікарні ОСОБА_4 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

09 лютого 2017 року ОСОБА_4 помер.

Після його смерті ОСОБА_1 звернулась до Барвінківської державної нотаріальної контори Харківської області та отримала відповідь від 13 вересня 2017 року №1211/02-14, якою повідомлено, що ОСОБА_4 залишено заповіт на імя ОСОБА_2 та розяснено право на його оскарження.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надали пояснення, що ОСОБА_4 в період часу посвідчення заповіту, а саме 15 березня 2014 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, так як внаслідок хвороби був байдужим до життя та періодично не впізнавав близьких.

Свідки ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_13, та ОСОБА_4 надали пояснення, що ОСОБА_4 в період часу посвідчення заповіту, а саме 15 березня 2014 року погано себе почував, проте був у свідомості, розумів що відбувається навколо, цікавився життям близьких та впізнавав оточуючих, а отже усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Ухвалами Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2018 року та 17 квітня 2018 року по справі призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: чи страждав ОСОБА_4 під час складання і посвідчення заповіту 15 березня 2014 року на психічне захворювання чи розлад психічної діяльності?; чи міг змінитися психічний стан ОСОБА_4 у звязку з перенесеним ним 17 січня 2014 року ішемічним інфарктом та проведенням у січні-березні 2014 року активного курсу лікування даного захворювання?; чи міг ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період укладення заповіту 15 березня 2014 року?

Проведення експертизи доручено Комунальному закладу охорони здоровя «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3».

У висновку судово-психіатричного експерта №378 від 04 травня 2018 року зазначено, що ОСОБА_4 за представленими даними у період часу, якому відповідає складання та посвідчення заповіту 15 березня 2014 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляв та відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11 червня 2018 року по справі призначено посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу з залученням лікарів-експертів в галузі неврології та невропатології, нейрохірургії, на вирішення якої поставлено такі ж самі питання, проведення якої доручено Комунальному закладу охорони здоровя «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3».

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №555 від 16 липня 2018 року, ОСОБА_4 за представленими даними у період часу, якому відповідає складання та посвідчення заповіту 15 березня 2014 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляв та відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно підпункту 23 пункту 3 висновку судово-психіатричного експерта №555 від 16 липня 2018 року, штатним розкладом відділення не передбачені посади лікарів, фахівців у галузі неврології, невропатології та нейрохірургії, тому їх залучення не є можливим.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Глава 6 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачає, що нотаріус зобовязаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.

Згідно частини 2 статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі №278/4583/13-ц.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Згідно частини 1 статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обовязковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обовязковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи .

Як розяснено у пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225 ЦК України, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово - психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», висновок експерта є доказом в цивільному процесі. Він не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об'єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою, якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

Згідно статті 7 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи, а в інших випадках - також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

За змістом частин 1-3 статті 10 Закону України «Про судову експертизу», судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань.

Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності.

До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Пунктом 1 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 жовтня 2001 року №397, у редакції, чинній на час призначення експертиз судом першої інстанції, передбачено, що судово-психіатрична експертиза призначається органами досудового слідства та суду і проводиться за їх відповідним рішенням з метою відповіді на питання, що виникають під час провадження адміністративних, кримінальних та цивільних справ з приводу психічного стану особи.

Згідно пункту 2 Порядку експертиза проводиться в Українському науково-дослідному інституті соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України, центрах судово-психіатричних експертиз, відділеннях (амбулаторних, стаціонарних експертиз), які є структурними підрозділами психоневрологічних (психіатричних) лікарень, психоневрологічних диспансерів. Зазначені заклади охорони здоров'я виконують функції судово-експертних установ або підрозділів.

Пунктом 3 Порядку визначено, що експертизу в експертній установі (підрозділі) виконує лікар - судово-психіатричний експерт (далі - експерт) одноособово або у складі амбулаторних (стаціонарних) судово-психіатричних експертних комісій (далі - комісія). Посади експертів та голів комісій встановлюються згідно з чинними нормативними документами Міністерства охорони здоров'я. Склад комісій затверджується наказом керівника експертної установи (підрозділу).

Відповідно до пункту 5 Порядку , експертиза може проводитись амбулаторно (у тому числі посмертно), стаціонарно, у судовому засіданні.

За змістом пункту 7 Порядку, предметом експертизи є визначення психічного стану осіб, яким призначено експертизу, у конкретні проміжки часу і відносно певних обставин, що становлять інтерес для органів слідства та суду.

Пунктом 9 Порядку визначено, що експертизи мають призначатися відповідно до зони, яка обслуговується певною експертною установою (підрозділом). При повторній експертизі або в разі неможливості чи недоцільності проведення експертизи в експертній установі (підрозділі) за зоною обслуговування особа або орган, які призначають експертизу, указавши відповідні мотиви, можуть доручити її виконання експертам іншої експертної установи (підрозділу).

За змістом пункту 35 Порядку висновок експертизи повинен бути обґрунтованим і містити відповіді на поставлені перед ним питання у межах його компетенції, мати конкретний характер.

Пунктами 3, 4 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України 08 травня 2018 року №865, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018 року за № 719/32171, чинного на час проведення комісійної судово-психіатричної експертизи у справі, експертизу проводять державні спеціалізовані судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоровя України та особи, які відповідають вимогам, передбаченим статтею 10 Закону України «Про судову експертизу».

Пунктом 12 цього Порядку передбачено, що кількісний склад експертів (одноособовий або комісійний) щодо конкретної експертизи встановлюється особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, який призначив експертизу. Якщо це не зазначено, його встановлює керівник експертної установи.

Матеріали справи свідчать про те, що судом першої інстанції по справі призначено судово-психіатричну експертизу та посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу щодо стану ОСОБА_4 на час посвідчення заповіту.

Проведення експертиз доручено Комунальному закладу охорони здоровя «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3».

Висновки судово-психіатричного експерта №378 від 04 травня 2018 року та №555 від 16 липня 2018 року свідчать про те, що ОСОБА_4 за представленими даними у період часу, якому відповідає складання та посвідчення заповіту - 15 березня 2014 року, хронічного, стійкого психічного розладу не виявляв та відповідно до свого психічного стану був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Висновок судово-психіатричного експерта №378 від 04 травня 2018 року складений експертами ОСОБА_14 лікар, судово-психіатричний експерт, вищого класу, 5 рангу, стаж 37 років; ОСОБА_15 - лікар, судово-психіатричний експерт, 2 класу, стаж 20 років; ОСОБА_16 - лікар, судово-психіатричний експерт, 3 класу, стаж 17 років.

Висновок судово-психіатричного експерта №555 від 16 липня 2018 року складений експертами ОСОБА_14 лікар, судово-психіатричний експерт, вищого класу, 5 рангу, стаж 37 років; ОСОБА_17 - лікар, судово-психіатричний експерт, 4 класу, стаж 13 років; ОСОБА_16 - лікар, судово-психіатричний експерт, 3 класу, стаж 17 років.

Згідно підпункту 23 пункту 3 висновку судово-психіатричного експерта №555 від 16 липня 2018 року, штатним розкладом відділення не передбачені посади лікарів, фахівців у галузі неврології, невропатології та нейрохірургії, тому їх залучення не є можливим.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що висновки експертиз обґрунтовані і містять відповіді на поставлені питання у межах компетенції експертів, мають конкретний характер, підстав для сумнівів у компетенції судових експертів або незгоди з висновками експертів колегія суддів не вбачає.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав належної оцінки показанням свідків, є необґрунтованими, оскільки будь-які зовнішні обставини, зокрема, показання свідків про поведінку особи, мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, не є належними, допустимими та достатніми доказами і не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Відповідно до частини 3 статті 3, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Враховуючи надані докази та встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо не доведення позивачем вимог про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що заповідач на момент його укладення не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішення суду залишено без змін, питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

ОСОБА_18

Повний текст постанови складено 21 грудня 2018 року.