Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 521/404/15-ц

провадження № 61-1690ск17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Харитонова Т. Є.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року у складі судді Поліщук І. О., та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сєвєрової Є. С., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулося до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на ізольовану трикімнатну квартиру, загальною площею 62, 3 кв. м, житловою площею 44, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 25 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк»

(далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), і ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 50 000, 00 дол. США на строк до 25 жовтня 2017 року зі сплатою 13, 4 % річних за користування кредитними коштами.

На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру АДРЕСА_1, яка належала іпотекодавцям у рівних частинах на підставі договору дарування від 19 жовтня 2007 року. Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, допустив виникнення заборгованості з повернення кредиту та сплати відсотків у розмірі 1 289 101, 37 грн, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на спірну квартиру.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, зокрема за кредитним договором від 25 жовтня 2007 року № 0, внаслідок чого заявник замінив ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зобов'язаннях за кредитним договором та іпотечним договорами.

ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просила суд визнати недійсним іпотечний договір та скасувати заборону на відчуження іпотечного майна.

В обґрунтування позову посилалась на те, що у спірному приміщенні на час укладення оспорюваного договору проживали малолітні діти: ОСОБА_7 та ОСОБА_8. Правочин укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування, що суперечить вимогам статей 203, 215 ЦК України.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовлено; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним іпотечного договору та скасування заборони на відчуження нерухомого майна відмовлено.

У своїх висновках щодо відмови у задоволенні первісного позову суд першої інстанції посилався на відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог в обраний позивачем спосіб шляхом визнання права власності на іпотечне майно. Окрім цього, в іпотечному договорі міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно із яким виключно у позасудовому порядку можливо врегулювати питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного без згоди органу опіки та піклування на це, суд урахував поведінку іпотекодавця при укладенні оспорюваного договору та зробив висновок, що зазначений договір укладено відповідно до вимог закону.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» на рішення суду у частині відмови у задоволенні первісного позову відхилено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається виключно з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

ПАТ «Дельта Банк», не погодившись із зазначеними рішеннями судів у частині відмови у задоволенні первісного позову, у грудні 2017 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просило їх скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позов банку повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що позичальник умови кредитного договору не виконав, внаслідок чого позивач набув право на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна у судовому порядку. За твердженнями заявника, у Законі України «Про іпотеку» передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, з огляду на що суди попередніх інстанцій зробили необґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його застосовує.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 стверджувала, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є можливим виключно в порядку, передбаченому статтею 39 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 50 000, 00 дол. США на строк до 25 жовтня 2017 року зі сплатою 13, 4 % річних за користування позиченими коштами.

На забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором ОСОБА_4 та ОСОБА_5 передали в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» квартиру АДРЕСА_1, яка належала іпотекодавцям в рівних частинах на підставі договору дарування від 19 жовтня 2007 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, за яким передано зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним договором № 0.

ОСОБА_4 належним чином не виконувала умови кредитного договору щодо своєчасного погашення суми кредиту, у зв'язку з чим станом на 12 листопада 2014 року заборгованість відповідача перед банком складала 1 289 101, 37 грн.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами установлено, що зазначеним договором іпотеки від 25 жовтня 2007 року передбачено різні способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, за рішенням суду та позасудові, у тому числі, відповідно до пунктів 5.1, 5.2 договору шляхом застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб, що передбачений статтею 36 Закону України «Про іпотеку», тобто шляхом позасудового врегулювання.

При цьому, у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем у позасудовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 зазначеного Закону можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України

«Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, взявши до уваги, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі

№ 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав відступити від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України

«Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову сторонами не оскаржувалось, з огляду на що оскаржувані рішення у наведеній частині не переглядались.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик