ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/4817/10/18 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/14566/18 за апеляційною скаргою Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2018 року, ухвалену суддею Вийванко О.М., повний текст якого складений 31 липня 2018 року, у цивільній справі за поданням заступника начальника Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу, -

В С Т А Н О В И В:

у липні 2018 року Тернопільський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області звернулося в суд із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 до виконання зобов'язань, покладених на нього виконавчим листом №607/7083/15-ц виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 13 серпня 2015 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 квітня 2013 року у розмірі 13 521 (тринадцять тисяч п'ятсот двадцять один) долар США 71 цент, що за офіційним курсом гривні до долара США встановленим НБУ на 10 липня 2015 року становить 295 424 (двісті дев'яносто п'ять тисяч чотириста двадцять чотири) гривні 66 копійок та 2 954 (дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят чотири) гривні 25 копійок судового збору.

В обґрунтування вказаного подання зазначає, що 22 липня 2016 року державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження згідно вказаних виконавчих листів, копії постанови надіслано рекомендованою кореспонденцією сторонам до відома та виконання, а також надано боржнику добровільний термін виконання до 30 липня 2016 року, проте, на сьогоднішній день зобов'язання боржником не виконано, декларацію не надано та будь-яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини 5 статті 19 ЗУ "Про виконавче провадження". Державним виконавцем вчинялися всі необхідні дії для того, щоб боржник виконав зобов'язання: надсилалися запити у служби, виклики боржнику, щоб він з'явився до державного виконавця, щоб сплатити борг або надати підтверджуючі документи про сплату боргу, а також неодноразово здійснювалися виходи державного виконавця по місцю проживання боржника.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2018 року відмовлено у задоволенні подання заступника начальника Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Максимлюк В.І. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документу.

В апеляційній скарзі ТМВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області просить скасувати ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2018 року по справі №607/14566/18 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа та постановити нову ухвалу, якою дане подання задовольнити, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовано та досліджено обставини по справі, що мають суттєве значення, а також те, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього рішенням.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить дану апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що Пенсійний фонд з його пенсії вираховує на користь ОСОБА_2 20% пенсії щомісячно. Також те, що для повного погашення даної заборгованості, він передав ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,20 га, яка йому належить на праві власності і знаходиться на території Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнав, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Представник ТМВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату і місце проведення судового засідання.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши пояснення боржника, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні подання заступника начальника Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Максимлюка В.І., суд першої інстанції виходив з того, що з поданих документів виконавчого провадження не вбачається ухилення боржника від виконання рішення суду. Навпаки, видно, що систематично з пенсії ОСОБА_1 стягуються кошти в користь стягувача і є у власності боржника земельна ділянка площею 0,20 га на території Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, яку ДВС вправі реалізувати на виконання вказаного виконавчого листа.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений у відповідності до вимог чинного законодавства й встановленим обставинам по справі.

Як зазначено в ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 вказаного Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - ухилення громадянина України від виконання ним зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

В силу ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно з п.19 ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього за рішенням суду або Законом України "Про виконавче провадження".

З матеріалів справи вбачається, що 22 липня 2016 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №51716071 про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 24 квітня 2013 року у розмірі 13 521 (тринадцять тисяч п'ятсот двадцять один) долар США 71 цент, що за офіційним курсом гривні до долара США встановленим НБУ на 10 липня 2015 року становить 295 424 (двісті дев'яносто п'ять тисяч чотириста двадцять чотири) гривні 66 копійок та 2 954 (дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят чотири) гривні 25 копійок судового збору (а.с. 8).

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України наявність умислу та обставин, які є предметом посилання державного виконавця у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, покладається в даному випаду на орган державної виконавчої служби, який звертається до суду із відповідним поданням.

Оскільки, відповідно до ч.4 ст.441 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Отже, в контексті вищезазначених норм права, державний виконавець повинен був довести факт свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Саме самостійне невиконання боржником зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

З представлених суду документів не вбачається, що з моменту відкриття виконавчого провадження від 22 липня 2016 року і до липня 2018 року державним виконавцем вчинялися будь-які виконавчі дії, спрямовані на виконання судового рішення. Більше того, ОСОБА_1 заявив, що стягнення боргу проводиться за рахунок його пенсії в розмірі 20% щомісячно, а також те, що для повного погашення даної заборгованості, він передав ОСОБА_2 земельну ділянку 0,20 га, яка йому належить на праві власності і знаходиться на території Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, що підтверджується заявою боржника Начальнику ТМВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Литвину Р.М. (а.с. 24).

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що відсутні підстави вважати, що боржник ОСОБА_1 ухилявся від виконання обов'язку, покладеного на нього судовим рішенням.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав.

Свобода пересування гарантована ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: "Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною". При чому згідно з частиною 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" ("Gochev v. Bulgaria" від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

З огляду на вищенаведене можна дійти висновку, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника без встановлення факту ухилення від виконання зобов'язань не буде відповідати одному із критеріїв, визначених ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, за яких обмеження права на свободу пересування може бути виправдане.

Доказів того, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання судового рішення державним виконавцем не наведено і в судовому засіданні не було здобуто.

Таким чином, при постановлені ухвали, судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано всі обставини справи та враховано положення Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області слід залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2018 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Керуючись ст.ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 липня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Постанова остаточна та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 жовтня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи