Ухвала

26 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 363/2223/16-ц

провадження № 61-46251ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 04 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське», ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» (далі - ПрАТ «СТ «Іллічівське»), ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Позовні вимоги мотивовано настанням страхового випадку, який став підставою для виплати ПрАТ «СТ «Іллічівське» страхового відшкодування згідно укладеного договору добровільного страхування від 27 серпня

2014 року за пошкодження належного ОСОБА_1 автомобіля НОМЕР_1. У зв'язку з невірною оцінкою розміру завданого автомобілю матеріального збитку, уточнивши

28 березня 2017 року позовні вимоги, просив стягнути з

ПрАТ «СТ «Іллічівське» суму недоплаченого страхового відшкодування, з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних від простроченої суми та пеню за несвоєчасну сплату страхового відшкодування за період з 23 жовтня

2015 року по 27 березня 2017 року в загальному розмірі 47 527,10 грн та стягнути з ОСОБА_2 відшкодування витрат на проведення експертизи та рецензії у розмірі 1 732,96 грн, відшкодувати судові витрати з обох відповідачів.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СТ «Іллічівське» на користь ОСОБА_1 невиплаченого страхового відшкодування в розмірі 20 759,64 грн, а також 3 % річних в розмірі 26,00 грн, пеню в розмірі 374,15 грн, суму індексу інфляції в розмірі 126,97 грн за період прострочення виплати страхового відшкодування з

05 січня 2016 року по 27 січня 2016 року та судовий збір в розмірі 551,20 грн, а всього 21 837,96 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою апеляційного суду Київської області від 04 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2018 року залишено без змін.

17 жовтня 2018 року через засоби поштового зв'язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від

12 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 04 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з

ПрАТ «СТ «Іллічівське» матеріальну шкоду, пеню, інфляційні витрати та 3 % річних та стягнути з ОСОБА_2 Матеріальну шкоду на користь

ОСОБА_1 відповідно до збільшених позовних вимог від 28 березня

2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що з 01 січня 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 762,00 грн.

Предметом позову у зазначеній справі є стягнення недоплаченого страхового відшкодування, з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних від простроченої суми та пені за несвоєчасну сплату страхового відшкодування за період з 23 жовтня 2015 року по 27 березня 2017 року в загальному розмірі 47 527,10 грн та стягнення відшкодування витрат на проведення експертизи та рецензії у розмірі 1 732,96 грн.

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 176 200,00 грн (1 762,00 грн х 100).

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN,

№ 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня

2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки, рішення Вишгородського районного суду Київської області від

12 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 04 вересня 2018 року прийнято у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 12 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 04 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське», ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило