Справа № 495/2944/18
№ провадження 2/495/1674/2018
ЗАОЧНЕ р і ш е н н я
31 жовтня 2018 року м. Білгород-Дністровський
Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області
у складі головуючого одноособово судді Прийомової О.Ю.
за участю секретаря Бучка І.В.,
Справа № 495/2944/18 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород Дністровському цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про визнання недійсним договору та стягнення сум ,
Свої вимоги обґрунтовує тим, що на початку серпня місяця 2017 року в мережі Інтернет, ОСОБА_1 знайшов оголошення про продаж ТОВ "Велес Авто" трактору МТЗ 82.1 Беларус за ціною 121 000,00 гривень.
29.08.2017 року позивач поїхав у представництво ТОВ «Велес Авто» у м. Запоріжжя, для придбання даного трактору разом із ОСОБА_2 та ОСОБА_3, там йому був запропонований трактор МТЗ 82.1 Беларус 2013 року випуску за ціною 121 000,00 гривень, який буде наданий позивачу після підписання договору купівлі - продажу, але в зв'язку із знаходженням даного автомобіля в іншому місці та необхідністю в наданні відповідачу часу для його перевезення та переоформлення, позивачу було запропоновано укласти договір доручення, за яким він внесе на рахунок відповідача 50 000 грн. в якості авансу за автомобіль та на початку вересня місяця 2017 року прибуде для укладання основного договору купівлі - продажу.
Позивач погодився на такі умови, після чого написав заяву в якій зазначив інформацію про потрібний йому автомобіль та вказав його вартість. В цей день позивач сплатив авансовий внесок в розмірі 50 000 грн. та повернувся до офісу відповідача, щоб попередити про сплату коштів та забрати договір. При отриманні договору він звернув увагу на внесені від руки доповнення до інформації про автомобіль та його вартість, а саме: не було зазначено року випуску трактора та на ціну в розмірі 500 000,00 грн.. Звернувшись за роз'ясненнями до представника відповідача, його запевнили, що це формальність, яка необхідна для внутрішньої звітності компанії і по факту йому буде надано трактор саме 2013 року випуску за ціною 121 000,00 грн.
Прибувши додому ОСОБА_1 уважно ознайомився з умовами договору доручення, та вважає, що був введений представником відповідача в оману щодо характеру сплачених платежів, вищевказаний договір був укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», містить несправедливі умови та ознаки нечесної підприємницької діяльності, що є підставами для визнання його недійсним.
Представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 надала до суду письмову заяву, відповідно до якої просить розгляд справи здійснити у її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. У разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не зявився, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України повідомлялась належним чином, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, про причину неявки суду не сповістила.
Так, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться..
Зі згоди представника позивача, про що свідчить клопотання представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 29.08.2017 року позивач (довіритель) уклав із відповідачем (повіреним) договір доручення №Д-0058 (а.с. 6-8).
Згідно п.1.1. Договору повірений уповноважений діяти від імені та в інтересах довірителя, зобов'язаний вчиняти в порядку та на умовах, визначених цим Договором, на території України юридичні дії, щодо пошуку, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг та проведення робіт, пов'язаних із сприянням довірителю в укладанні ним та/або від його імені, договорів поставки, купівлі-продажу або будь-якиий інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб, на умовах найбільш вигідних для Довірителя в тому числі:
Пунктом 1.2. Договору передбачено, що повірений, діючи від імені або за участю та за рахунок Довірителя, зобов'язаний укласти договір поставки або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб МТЗ 82.1. 4,75 /дизель МТ 4*4.
Пунктом 1.3. Договору визначено, що вартість транспортного засобу визначається нарівні 500 000 грн.
Згідно п.3.1. Договору, за надання послуг згідно з цим договором, Довіритель зобовязаний сплатити на рахунок повіреного винагороду у розмрі, що становить 10 % від вартості транспортного засобу, що зазначено в п.1.3. даного Договору та становить 50 000 грн.
29.08.2017 року позивачем було здійснено перерахування на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 50 000 грн., що підтверджується квитанцією №П117/56749325/1 від 29.08.2017 року (а.с. 12).
Позивач у своєму позові зазначає, що при отриманні договору він звернув увагу на внесені від руки доповнення до інформації про автомобіль та його вартість, а саме: не було зазначено року випуску трактора та на ціну в розмірі 500 000,00 грн.. Звернувшись за роз'ясненнями до представника відповідача, його запевнили, що це формальність, яка необхідна для внутрішньої звітності компанії і по факту йому буде надано трактор саме 2013 року випуску за ціною 121 000,00 грн.
У якості обґрунтування своїх вимог , позивач приєднав до матеріалів справи свою заяву від 29.08.2017 до адміністрації ТОВ «Велес-Авто», згідно якої він просив здійснити доставку трактора МТ3 82.1, 2013 року випуску, вартістю 121 000 грн /а.с.10/.
Також надав до матеріалів справи графік погашення кредиту, за яким першочерговий внесок становить 50 000 грн, залишок заборгованості 71 000 грн /л.с.9/.
Матеріалами справи також встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Велес Авто» з заявою про розірвання договору № Д-0058 від 29.08.2017 року, на що йому письмово повідомили, що договір доручення № Д-0058 від 29.08.2017 року вважається розірваним, проте внесене довірителем грошові кошти у розмірі 50 000 грн поверненю не підлягають /а.с.13/
Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.
За змістом ч. 1 ст. 1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга- це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
З урахуванням викладеного суд приходить до переконання, що на субєктів договору доручення довірителів також поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено визнання недійсними умов договорів, до обмежують права споживача. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Відповідно до ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.
Згідно п. 4.12,13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливість відносно споживача умов спірного договору доручення, адже розмір суми за надання послуг повіреним в розмірі 10% від вартості транспортного засобу, що становить 50 000 грн., які позивач сплатив відповідачеві, не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є надто завищеною.
Суд вважає, що спірним договором фактично забезпечено захист інтересів лише повіреного, і це свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обовязками сторін.
Аналізуючи зміст укладеного договору, суд також прийшов до висновку, що умови укладеного сторонами договору доручення є несправедливими, оскільки в порушення вимог розумності, добросовісності та справедливості позбавляють позивача, як споживачів послуг можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ними коштів в рахунок винагороди повіреному, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вимогам ст.ст. 1008, 1009 ЦК України.
Отже, несправедливі умови договору доручення, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами вважати недійсним даний договір доручення із застосуванням правових наслідків недійсності правочину.
Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору доручення відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 50 000 грн., під виглядом першочергових платежів, які насправді, за умовами договору, не повертаються в жодному випадку та є оплатою за надання послуг повіреним.
Крім того, пунктом 3.5. Договору передбачено додаткову винагороду за більш вигідні для Довірителя умови (при цьому зміст цих умов не визначено) в розмірі 50% від суми вигоди.
Також за змістом підпунктом 2.2.2 Договору позивач повинен протягом трьох робочих днів компенсувати відповідачу всі витрати, які були пов'язані з виконанням договору.
Таким чином, при укладенні договору відповідач, не визначаючи конкретні випадки та понесені витрати, завуальовує призначення платежів за договором, які за умовами договору підлягають обов'язковій сплаті та фактично не можуть бути оспорені за умовами договору.
Згідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Аналіз змісту договору доручення від 29.08.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ "Велес Авто" дає підстави зробити припущення, що й договір по своїй правовій природі не є договором доручення у розумінні ст. 1000 ЦК України, а є договором про надання послуг по придбанню транспортного засобу, оскільки в договорі юридичні дії повіреного не є діями самого довірителя, з яким через повіреного вступають у відносини треті особи. За договором доручення повірений за вчиненими ним правочинами з третіми особами жодних прав і обов'язків не набуває, намостіть створює права та обов'язки для довірителя, що і є сутністю відносин представництва. Проте, у цьому договорі Відповідач займається пошуком, формуванням, консультуванням, пропонуванням, супроводженням послуг та проведенням робіт, пов'язаних із сприянням Довірителю в укладанні ним та/або від його імені, договорів поставки, купівлі-продажу або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб (підпункти 1.1.1 - 1.1.4 Договору).
Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що укладений 29.08.2017 року договір доручення між ОСОБА_1 та ТОВ "ОСОБА_5 недійсним у відповідності до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України з моменту його вчинення, внаслідок чого позивачем, в порядку застосування ст. 216 ЦК України, слід повернути сплачені на виконання цього договору кошти шляхом їх стягнення з відповідача.
Проаналізувавши сукупність доказів, суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ "Велес Авто" є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн., за одну вимогу немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру, оскільки позивач від сплати судового збору за подання цього позову звільнено.
На підставі вищевикладеного, керуючись Закон України "Про захист прав споживачів", ст.ст. 203,215 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, ч. 4 ст. 223, ст.ст. 265, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про визнання недійсним договору та стягнення сум - задовольнити.
Визнати недійсним договір доручення № Д-0058 від 29 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_5 - ОСОБА_4».
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» на користь ОСОБА_1 50 000 грн. в рахунок повернення коштів, сплачених позивачем за договором доручення № Д-0058 від 29.08.2017 року.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» на користь держави судовий збір в розмірі 1409,60 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач:Мудряк ОСОБА_6, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії КК № 063100, виданий Білгород-Дністровським РВ УМВС України в Одеській області 22.06.1998 року, ІНН НОМЕР_1.
Суддя: