Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 486/774/16-ц

провадження № 61-20553св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 листопада 2016 року у складі судді Франчук О. Д. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Самчишиної Н. В., Яворської Ж. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що він є батьком малолітнього - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Мати дитини - ОСОБА_3 тривалий час перешкоджає йому у спілкування з сином. У зв'язку з чим він вимушений був звертатися до органу опіки та піклування з заявою про визначення способу спілкування з дитиною, а в подальшому до суду з позовом про усунення перешкод у спілкування з дитиною та визначення способу його участі у вихованні дитини. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року зобов'язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 приймати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Однак, відповідачка не виконує рішення суду у зв'язку з цим він позбавлений можливості бачитися з сином, що завдає йому моральних страждань.

Посилаючись на викладене та положення статті 159 СК України, позивач просив суд в рахунок компенсації моральної шкоди стягнути з відповідачки на його користь 100 тис. грн.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 листопада 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що оскільки позивач не є батьком дитини, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, з актового запису про народження дитини виключено ОСОБА_2 як батька ОСОБА_4, а батьком останнього у свідоцтві про його народження зазначено ОСОБА_5, тому відсутні підстави для задоволенню позову відповідно до частини п'ятої статті 159 СК України, яка передбачає таке відшкодування за наявності підстав лише батькові дитини.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки позивач не є батьком дитини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав, передбачених статтю 159 СК України для задоволенню позову.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 24 січня 2017 року ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і вирішити питання по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив належним чином обґрунтованість рішення районного суду, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надав мотивування усім його доводам, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). При цьому вийшов за межі предмету судового спору, предмету доказування, не урахував підстави позову, а приєднав судове рішення де предметом доказування були питання відсутності або наявності кровного споріднення між ним та дитиною, які ще не були встановлені на час вирішення цього спору про відшкодування моральної шкоди, пов'язаної з певним періодом часу.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 21 грудня 2012 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 народила сина ОСОБА_4, батьком якого в свідоцтві про народження зазначено ОСОБА_2, оскільки сторони перебували у шлюбі. Шлюбні відносини між ними були припинені ще під час вагітності ОСОБА_3

За рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 травня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2013 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу) щомісячно з 26 квітня 2013 року і до досягнення дитиною трирічного віку (а.с. 39-40).

На підставі рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 5 вересня 2013 року на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 96).

Рішенням виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 7 серпня 2013 року визначено час спілкування ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у присутності матері ОСОБА_3 за попередньою домовленістю, але не рідше ніж 3 рази на тиждень (а.с. 13).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 19 травня 2015 року зобов'язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 приймати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також встановлено, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 серпня 2016 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виключення з актового запису № 223 від 29 липня 2013 року в книзі реєстрації народжень відділу реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області запис про ОСОБА_2 як батька ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 87).

З копії свідоцтва про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Южноукраїнського міського управління юстиції у Миколаївській області 8 жовтня 2016 року видно, що відомості про батька ОСОБА_2 виключено, батьком дитини зазначено - ОСОБА_5.

На підставі свідоцтва про зміну імені, виданого 3 листопада 2016 року Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Миколаївської області, серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_3 та отримала паспорт громадянина України 28 листопада 2016 року. У зв'язку з цим було повторно видане свідоцтво про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, де матір'ю зазначено - ОСОБА_3, батьком дитини - ОСОБА_5 (а.с. 134-137).

Наведене свідчить про те, що позивач не є батьком малолітнього - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Статтею 10 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За положеннями статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Обгрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач посилався на частину пяту статті 159 СК України, згідно якої особа, яка ухиляється від виконання рішення суду щодо визначення способів участі одного з батьків у вихованні дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Позов про усунення перешкод у здійсненні батьківського права на спілкування з дитиною може бути пред'явлено матір'ю чи батьком дитини.

Проте, як встановлено судом, ОСОБА_2 сам звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виключення з актового запису про народження дитини, відомостей про нього, як про батька. Вказаний позов судом був задоволений, а рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до часттини першої статті 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Отже, оскільки ОСОБА_2 відповідно наданих суду та досліджених і належно оцінених доказів на час предявлення позову, не зазначений батьком дитини народженої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, суди дішли обгрунтованого висновку, що у нього відсутня правова підстава для звернення з таким позовом, а заявлений ним позов з підстав, передбачених частиною пятою статті 159 СК України, задоволенню не підлягає.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк