Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 758/13815/15-ц

провадження № 61-5021св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський Валентин Сергійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на рішення Подільського районного суду міста Києва у складі судді Ларіонової Н. М. від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів Музичко С. Г., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М. від 11 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 рокуОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ВойтовськийВ. С., про визнання недійсним договору дарування частини нерухомого майна.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_5 13 липня 2015 року було укладено договір дарування, предметом якого є 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Позивач зазначав, що відповідач був обізнаний з його тяжким матеріальним становищем, сторони планували укласти договір довічного утримання. На день укладання договору відповідачем було введено позивача в оману, і без попередньої згоди позивача, під впливом обману було укладено договір дарування квартири. Крім того, станом на дату укладання та підписання зазначеного договору у приватного нотаріуса Войтовського В. С. він не мав змоги детально ознайомитись із змістом договору, оскільки незадовільний стан зору не дозволяв йому належно ознайомитись з текстом договору. Позивач заявляв, що укладений договір не відповідав його внутрішній волі, а тому вважав недійсним вказаний договір дарування.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просив позов задовольнити і визнати недійсним договір дарування частини нерухомого майна.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладанні договору дарування мало місце введення в оману дарувальника щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін. Позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, є безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, встановив що на момент укладення договору дарування жодних зауважень про неможливість здійснити нотаріальну дію у зв'язку з хворобою або фізичною вадою від позивача не надходило, у договорі відсутнє відповідне застереження, доказів того, що правочин не відповідав волі позивача, не надано, судом правильно не було прийнято до уваги аргумент позивача про відсутність окулярів та поганий зір при укладанні договору. На день розгляду справи позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, за яких при укладанні договору дарування мало місце введення в оману дарувальника щодо природи договору, прав та обов'язків сторін.

31 жовтня 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що суд, відкинувши інші обставини справи, досліджував лише докази пов'язані з вчиненням правочину під впливом обману, однак позов був заявлений також з підстав вчинення правочину під впливом помилки і під впливом тяжкої обставини. Позивач мав на меті укласти договір довічного утримання, а не договір дарування. Судами не враховано тієї обставини, що позивач є особою пенсійного віку, досі продовжує проживати у спірній квартирі, яка є його єдиним житлом.

07 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

07 грудня 2016 року ОСОБА_5 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було подано заперечення на касаційну скаргу, які мотивовано тим, що оскаржувані позивачем рішення суду першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими. Судами попередніх інстанцій при розгляді справи з'ясовано всі обставини, що мали значення для справи, розглянуто усі заявлені клопотання. Доводи позивача на обґрунтування заявлених позовних вимог не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Ухвалою колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський В. С., про визнання недійсним договору дарування частини нерухомого майна призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не відповідають.

Судами встановлено, що 13 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір дарування, згідно з яким позивач подарував, а відповідач прийняв у дар належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. 13 липня 2015 року та зареєстрований в реєстрі за № 2398.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 230 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили лише з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності у діях на введення позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, при укладенні спірного договору.

Суди при розгляді справи не дотримались вимог статті 212 ЦПК України, в редакції, чинній на час постановлення рішень, що оскаржуються, не дослідили докази, необхідні для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, судами належним чином не досліджено тієї обставини, що після укладення оспорюваного правочину позивач продовжував проживати у спірній квартирі та лише після вимоги нового власника квартири залишити її, позивач звернувся до суду за захистом свої порушених прав, оскільки вважав що укладав договір довічного утримання. Судами не враховано та не досліджено тієї обставини, чи є квартира, частина якої була передана відповідачу у власність на підставі договору дарування, єдиним житлом позивача. Сам по собі факт прочитання тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті укладеного договору сторонам правочину не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу. Дослідити, чи правильно сприймав позивач фактичні обставини правочину та його наслідки, що впливало на його волевиявлення при укладенні оспорюваного договору дарування.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішенн Подільського районного суду міста Києва від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3судовий збір за перегляд справи в касаційній інстанції у розмірі 1 459 (одна тисяча чотириста п'ятдесят дев'ять) грн 68 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк