Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 201/12347/16-ц

провадження № 61-16437св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальний заклад «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради,

третя особа - первинна профспілкова організація комунального закладу «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 15 грудня 2016 року у складі судді Антонюка О. А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року у складі суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунального закладу «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради (далі - КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради), третя особа - первинна профспілкова організація КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради (далі - Профспілка), про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Позовні вимоги позивач уточнювала та змінювала.

Позовна заява мотивована тим, що позивач працювала на посаді сестри медичноговідділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради. У червні 2016 року

ОСОБА_4 подавала заяву про переведення її до відділення новонароджених, а в липні цього ж року написала заяву про звільнення за згодою сторін, вказані заяви були узгоджені з її безпосереднім керівництвом і вона чекала відповіді на них та належного звільнення. Згодом позивач отримувала запрошення на засідання профспілкового комітету, де буде розглядатися питання щодо її звільнення, однак в запрошеннях не було вказано, куди саме повинна вона з'явитись. 20 липня 2016 року від голови профспілки отримала лист, де було вказано про її звільнення за прогул без поважних причин, але не було вказано, коли саме було вчинено цей прогул. На її думку, наказ про її звільнення з роботи є незаконним та протиправним.

У зв'язку з викладеним просила скасувати наказ про її звільнення та поновити на роботі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підтверджені належними і допустимими доказами та є необґрунтованими. Доводи позивача стосовно того, що неправомірними діями відповідача при її звільненні було порушено вимоги трудового законодавства не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що її було звільнено з порушенням норм статті 148 КЗпП України, а саме дисциплінарне стягнення до неї було застосовано після спливу місячного строку, тобто відповідач мав її звільнити 29 липня 2016 року, а не 05 серпня 2018 року. Також вказує на те, що судами не було надано оцінки тим обставинам, що відповідач ніяким чином не відреагував на її заяву від 01 червня 2016 року щодо переведення до відділу новонароджених та заяву від 02 липня 2016 року про звільнення за згодою сторін. Зазначає, що зверталась до відповідача із заявою щодо повідомлення про графік встановлених чергувань на липень 2016 року, однак і ця заява залишилась без розгляду.

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від КЗ«Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради та Профспілки в яких зазначено, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм законодавства. Вказують, що доводи касаційної скарги ОСОБА_4 є безпідставними та необґрунтованими, а судами першої та апеляційної інстанцій вказаним доводам надавалася оцінка при ухваленні оскаржуваних судових рішень. Зазначають, що 29 червня

2016 року позивач не вийшла на роботу, у зв'язку з чим адміністрація КЗ«Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради вимушена була терміново знаходити їй заміну, оскільки залишити новонароджених дітей після реанімації без нагляду медичної сестрибуло небезпечним для їх життя. Позивача було звільнено з дотриманням вимог статті 148 КЗпП України, оскільки наказ про її звільнення видано в межах шестимісячного строку з дня вчинення останньою проступку, а саме з дня прогулу і до видачі наказу 05 серпня 2016 року пройшло лише

37 днів. Заяви про які вказує позивач не були оформлені нею належним чином, оскільки вона не отримала візи головного лікаря КЗ«Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради з поміткою для кадрів, тому вони не мали ніякої юридичної сили. Стосовно доводів позивача про неповідомлення її про затверджений графік чергувань, зазначили, що він знаходиться у вільному доступі, а саме на стенді посту чергової медсестри, а також там є постійний телефонний зв'язок з постом. Додали, що всі співробітники закладу ознайомлюються з графіком чергувань у попередньому місяці. Тому суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що між позивачем і відповідачем укладено трудовий договір, згідно якого ОСОБА_4 працювала на посаді сестри медичного відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради (а. с. 34-35).

29 червня 2016 року позивач згідно затвердженого графіку повинна була вийти на чергування як медична сестра (а. с. 39), однак на зміну вона не вийшла, нікого при цьому не попередивши, у зв'язку з чим було складено акт від 29 червня 2016 року (а. с. 48).

30 червня та 01 липня 2016 року працівники відділення їздили до позивача додому за адресою її проживання: АДРЕСА_1 з метою з'ясування причини не виходу ОСОБА_4 на зміну, однак вдома її не було (а. с. 46-47, 49).

02 липня 2016 року до КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради з'явилась мати позивача ОСОБА_5, однак не змогла пояснити де знаходиться її донька та чому не вийшла на зміну (а. с. 50-52, 53).

06 липня 2016 року Голові Профспілки було направлено подання

№ 828 стосовно надання згоди на звільнення ОСОБА_4 за пунктом

4 статті 40 КЗпП України, а саме за прогул без поважних причин (а. с. 55).

Згідно наказу від 05 серпня 2016 року № 162 ОСОБА_4 було звільнено з посади сестри медичної відділення постінтенсивного догляду та виходжування новонароджених з 29 червня 2016 року за згодою Профспілки за здійснені прогули без поважних причин (а. с. 56).

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов'язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов'язків.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, щофакт відсутності позивача на робочому місці 29 червня 2016 року підтверджується актами про її відсутність на робочому місці, складеними працівниками КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради та позивачем не оспорюються.

Отже, суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_4 було допущено прогул без поважних причин, а посилання останньої на те, що вона 01 червня 2016 року написала заяву про переведення її до іншого відділення з 01 липня 2016 року, не є поважною причиною невиходу на роботу 29 червня 2016 року. Крім того судами було встановлено, що вказана заява до відділу кадрів не надходила, а виконання її не проводилось, оскільки належним чином не була оформлена (не погоджена та не завізована головним лікарем КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради) (а. с. 5).

Заява ОСОБА_4 від 02 липня 2016 року про її звільнення з 05 липня

2016 року за згодою сторін була направлена поштою до КЗ «Дніпропетровський обласний перинатальний центр зі стаціонаром» Дніпропетровської обласної ради та 05 липня 2016 року зареєстрована за вхідним № 604, однак не була погоджена належним чином, а саме не містила згоди другої сторони про її звільнення за згодою сторін (а. с. 54).

Крім того, позивач неодноразово запрошувалася на засідання Профспілки, де розглядалося питання про її звільнення (а. с. 62, 64, 66, 68), однак

ОСОБА_4 жодного разу на вказані засідання не з'явилась, причину неявки пояснила тим, що з отриманих запрошень не могла зрозуміти, де будуть проходити ці засідання, однак пояснення останньої судами не були визнані поважними, оскільки вказаний медичний заклад не є режимним і доступ працівників на робоче місце є вільним. Крім того позивач влаштовуючись на роботу проходила різноманітні інструктажі, знала номери телефонів адміністрації та співробітників, та мала можливість з'явитися на вказані засідання.

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців із дня вчинення проступку.

Вказана стаття встановлює два строки, протягом яких до працівника може бути застосовано дисциплінарне стягнення, а саме: один місяць та шість місяців. Таким чином, дисциплінарне стягненнядо працівника може бути застосовано не пізніше одного місяця з дня його виявлення, але не пізніше шести місяців з дня вчинення проступку, оскільки після закінчення шести місяців власник позбавляється права застосовувати дисциплінарне стягнення до винного працівника.

Суди першої та апеляційної інстанцій, врахувавши наведені обставини справи, дійшли правильного висновку про те, що позивач не довела належними і допустимими доказами своїх позовних вимог, а дії відповідача відповідають вимогам законодавства, оскільки наказ про її звільнення було видано в межах шестимісячного строку, встановленого частиною другою статті

148 КЗпП України.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик