Номер провадження: 22-ц/785/7258/18
Номер справи місцевого суду: 496/1006/18
Головуючий у першій інстанції Горяєв І. М.
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментах та пені за прострочення аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 липня 2018 року, -

встановив:

19 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментах у розмірі 46456,55 грн. та пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 46456,55 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що 22.06.2001 року шлюб між сторонами було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. 17.12.2010 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області з відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 1/3 частини заробітку щомісяця до її повноліття, тобто до 21.02.2017 року. У 2011 році за заявою відповідача аліменти було зменшено, а саме стягнуто з відповідача на корись позивачки аліменти на утримання дитини у розмірі ? частини від усіх видів заробітку. Однак відповідач не сплачував аліменти на утримання доньки, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 46456,55 грн., а також пеня.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 17 липня 2018 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на користь ОСОБА_2 у розмірі 46456,55 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В іншій частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по аліментах - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 липня 2018 року частково, та ухвалити нове рішення у частині стягнення основної заборгованості по аліментам з ОСОБА_3 на її користь у розмірі 46456,55 гривень, стягнути з ОСОБА_3 на її користь заборгованість по аліментам на утримання доньки у розмірі 46456,55 грн.

У відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення основної заборгованості по аліментам, районний суд виходив з того, що в даній справі аліменти на користь позивачки вже стягнуті за рішенням суду і повторному стягненню не підлягають, а визначена державним виконавцем заборгованість за аліментами підлягає стягненню з відповідача в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення. Доказів того, що виконавче провадження по цієї справі закінчено, суду надано не було.

З таким висновком районного суду повністю погоджується апеляційний суд, з огляду на наступні обставини.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу та згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 22.06.2001 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.12).

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 року народилася донька - ОСОБА_4, яка проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17.12.2010 року, з відповідача утримуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно (а.с.13).

Згідно розрахунку заборгованості по аліментах від 21.02.2018 року державним виконавцем ВДВС Біляївського МРУЮ Одеської області, при примусовому виконанні виконавчого листа №2-2623/10 виданого 04.10.2011 року Біляївським районним судом Одеської області про стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання доньки аліменти у розмірі ? частини з усіх видів заробітку щомісяця до повноліття, встановлено заборгованість відповідача за період з 01.10.2014 р. по 21.02.17 р. у розмірі 46456,55 грн. (а.с.25).

Відповідно до ч.1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 року (справа № 6-300цс16) неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість по аліментам за місяць помножена на 1% пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Вказана правова позиція висловлена також в постановах ВСУ № 6-94цс15 від 01.07.2015 року та №6-1554цс16 від 02 листопада 2016 року.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Виходячи з аналізу норм глави 49 ЦК України неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

З урахуванням правої природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

Апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що заявлений позов в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості по аліментах, районний суд вірно прийшов до висновку, що підстав для задоволення позову у цій частині немає.

Частина 3 ст.194 СК України передбачає стягнення в судовому порядку лише тієї заборгованості за аліментами, яка виникла у зв'язку із сплатою аліментів, розмір яких визначений на підставі домовленості сторін, оформленої шляхом добровільної подачі платником відповідної заяви про відрахування аліментів за місцем роботи (ст.187 СК України).

Як вбачається із матеріалів справи, аліменти на користь позивача вже стягнуті за рішенням суду, тому повторному стягненню не підлягають. Визначена державним виконавцем заборгованість за аліментами підлягає стягненню з відповідача в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не шляхом повторного судового стягнення, як вірно зазначає районний суд. Доказів того, що виконавче провадження по цієї справі закінчено, суду надано не було.

Доводи апелянта про те, що районний суд неправильно прийшов до висновку про необхідність застосування положень ч.3 ст.194 та ст.187 Сімейного кодексу України, та не врахував норму, закріплену у ч.3 ст.195 Сімейного кодексу України, Апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що не підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Порушуючи питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 липня 2018 року у частині стягнення основної заборгованості по аліментам з ОСОБА_3 на користь відповідачки у розмірі 46456,55 гривень у звязку з тим, що районним судом було неправильно застосовано ч.3 ст.194 та ст.187 Сімейного кодексу України, тоді як застосуванню підлягала ч.3 ст.195 Сімейного кодексу України, апелянт не надала жодних доказів на підтвердження своїх доводів.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України є малозначна, тому у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись: ст. ст. 368, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк