Постанова

Іменем України

22 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 756/8117/16-ц

провадження № 61-7691св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року у складі судді Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»

(далі - ПАТ «Ощадбанк», банк) 22 червня 2016 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено частково. Судом звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 22 червня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдамака О. М. та зареєстрований в реєстрі за № 1001, на трикімнатну квартиру № АДРЕСА_1, загальною площею 68, 90 кв. м, жилою площею 44, 20 кв. м, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4, шляхом його продажу ПАТ «Ощадбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві, тобто шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», за ціною продажу 1 296 346, 00 грн без ПДВ, яку визначено на підставі висновку оцінювача про вартість об'єкта оцінки приватним підприємством «Інформаційно-консультаційний центр» від 28 листопада 2016 року, для задоволення вимог ПАТ «Ощадбанк» за договором про іпотечний кредит від 20 червня 2007 року № 1865 в сумі 185 905, 61 дол. США. Виселено ОСОБА_5, ОСОБА_4 з квартири № АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_5 звернувся до Апеляційного суду міста Києва із апеляційною скаргою на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 24 травня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без руху.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року апеляційну скаргу визнано неподаною та повернуто заявнику.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року засобами поштового зв'язку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просив скасувати ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням апеляційним судом норм процесуального права. Заявник зазначає, що не був належним чином повідомлений про залишення апеляційної скарги без руху, у зв'язку з чим не мав можливості усунути недоліки в апеляційній скарзі. ОСОБА_5 знаходився у зоні АТО із добровільною місією, а представник заявника перебувала на відпочинку, а згодом не мала можливості цікавитися розглядом скарги у зв'язку зі смертю чоловіка, поштова кореспонденція на адресу представника не надходила.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 11 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», далі - ЦПК України) заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Верховний Суд в оцінці доводів касаційної скарги врахував, що Апеляційний суд міста Києва відповідно до матеріалів справи двічі направляв заявнику та його представнику за адресами, наявними у матеріалах справи та які зазначені у апеляційній скарзі, копію ухвали від 20 липня 2017 року для її виконання (том 2, а.с. 66-71). Проте уся поштова кореспонденція повернута до суду апеляційної інстанції із відмітками про закінчення встановленого строку зберігання на поштовому відділенні.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що суд апеляційної інстанції вжив усіх необхідних заходів для повідомлення заявника та його представника про залишення апеляційної скарги без руху та необхідність усунення недоліків у апеляційній скарзі.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року, заява № 15123/03, § § 53, 55). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ).

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію ОСОБА_5 та його представником своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, заявник не надав.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також встановлені судами обставини щодо подвійного направлення заявнику та його представнику копії ухвали суду про залишення без руху апеляційної скарги, а також відсутність наданих заявником доказів, які б свідчили про добросовісне здійснення ним своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне виконання судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, є безпідставними.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами права, які судом правильно застосовані.

З огляду на наведене, Верховний Суд визнає касаційну скаргу необґрунтованою, оскільки правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик