ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/372/18 Справа № 199/9185/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

16 грудня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Четверта Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Просили визнати за кожним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 загальною площею 374,7 кв.м. та житловою площею 163,1 кв.м. з відповідними господарськими будівлями та спорудами кожному (том 1 а.с. 2-3).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задоволено. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ. А-2 загальною площею 374,7 кв.м., житловою площею 163,1 кв.м., сараю літ.Ш, споруд, вимощення №1-5,І. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку літ. А-2 загальною площею 374,7 кв.м., житловою площею 163,1 кв.м., сараю літ.Ш, споруд, вимощення №1-5,І. Судові витрати віднесено за рахунок позивачів (том 2 а.с.48-50).

Не погодившись з рішенням суду, територіальна громада м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити в повному обсязі (том 2 а.с.56-60).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що на підставі рішення Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська від 23.12.1988 року № 839/7 ОСОБА_3, було відведено земельну ділянку площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва ним індивідуального житлового будинку (том 1 а.с.7, 36). На вищезазначеній земельній ділянці ОСОБА_3, побудував у 1989 році житловий будинок, а в 1991 році добудував сарай прибудову до будинку та деякі інші господарські будівлі і споруди.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3, помер (том 1 а.с. 83). Після його смерті відкрилась спадщина, до якої також входило домоволодіння АДРЕСА_1.

В передбачений законом строк із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори звернулися позивачі по справі, як спадкоємці першої черги (том 1 а.с.80,81).

19 квітня 2014 року між спадкоємцями було укладено договір про розподіл спадкового майна. Предметом розподілу за даним договором було й вищезазначене домоволодіння - за умовами зазначеного договору позивачам переходило у власність кожному по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1, загальною площею 374,7 кв.м. та житловою площею 163,1 кв.м. з відповідними господарськими будівлями та спорудами (том 1 а.с.5).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керуючись ч. 5 ст. 1268, 1217, 331 ЦК України, постановою Кабінету Міністрів України № 449 від 05 серпня 1992 року «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» та постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу відкриття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкодавець за життя не здійснив за собою в установленому законом порядку реєстрацію права власності на житловий будинок № 31 по вулиці Верховинській у місті Дніпрі.

Відповідно до ст.1217 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховано відсутність належного документу на земельну ділянку по вул. Верховинській, 21 та затвердженої у встановленому порядку проектної документації, інших дозвільних документів, передбачених чинним законодавством України та як наслідок, того факту, що спірний об'єкт нерухомого майна, у розумінні ст. 376 ЦК України, є самочинним будівництвом, а визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку, як це передбачено вимогами ст. 376 ЦК України, враховуючи зазначене, в даному випадку, неможливо.

Помилковим є твердження апелянта, що рішення міської ради про передачу у користування земельної ділянки не є доказом наявності права користування земельної ділянки, оскільки на той час законодавством не передбачалася державна реєстрація права користування земельною ділянкою, що виділена на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникають з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до роз'яснень в. п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Згідно ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Питання введення в експлуатацію будівель та споруд було врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України № 449 від 05 серпня 1992 року «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Усі житлові будинки, збудовані до вказаної дати, не вважалися об'єктами самочинного будівництва та документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибною) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, вважався технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна. Саме тому у законодавстві України визначальним при реєстрації прав на будівлі та споруди є часовий проміжок закінчення їх будівництва, а саме до 05 серпня 1992 року та після вказаної дати.

З 01 січня 2013 року в Україні функціонує система державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що запроваджена Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», яка вступила в законну силу з 12 лютого 2014 року, було вдосконалено процедуру проведення реєстрації права власності на будівлі та споруди, побудовані до 05 серпня 1992 року, а на даний час діє Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (з відповідними змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553).

Відповідно до п. 42, 43 чинного на даний час Порядку, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. подаються: технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна, документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування.

Позивачами надано зазначені документи.

Крім того, згідно інформації наданої КП "ДМБТІ" ДОР", в матеріалах інвентаризаційної справи згідно проведеної в 2008 році технічної інвентаризації містяться відомості, що нерухоме майно, а саме житловий будинок літ. А-2, сарай літ. Ш, огорожі №1-4, мостіння І за адресою АДРЕСА_1 побудоване в період з 1989 року по 1991 рік (том 2 а.с.127).

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги, що судом не прийнято до уваги відсутність предмету спору між позивачами та відповідачем та передчасність звернення до суду.

Відповідно до п. 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв'язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Враховуючи зазначене, саме Територіальна громада м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради є належним відповідачем по даній справі.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволенню.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: