Провадження № 2/243/3374/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(Заочне)

«29» листопада 2018 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Неминущого Г.Л.,

за участю секретаря судового засідання Нікіфорової В.В.,

розглянувши у спрощеному судовому засіданні в залі № 8 Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2, за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй належить 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 (колишня вулиця Трунова) на підставі Свідоцтва про право власності від 12 березня 2010 року та Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом 01 липня 2010 року.

Власником 1/3 частки квартири був ОСОБА_4 батько Відповідача та ОСОБА_3, який помер 12 липня 2010 року. Після його смерті, спадщину прийняла ОСОБА_3, однак до теперішнього часу не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого батька, а Відповідач, у встановлений законом строк, від спадщини відмовився. У вказаній квартирі проживали та зареєстровані Позивач та її син ОСОБА_2.

01 липня 2014 року Відповідач повідомив ОСОБА_1, що він не бажає проживати у м. Словянську, оскільки не може працевлаштуватися і тому вирішив переїхати та знайти роботу в іншому місті, обіцяв добровільно знятися з місця реєстрації та повідомити про своє місце проживання, забрав свої речі та вибув з квартири. До теперішнього часу Позивач не отримала ніяких повідомлень від сина про його місцеперебування.

Вона змушена нести додатковий тягар витрат з оплати житлово-комунальних послуг, у звязку з чим бажає виписати відповідача на підставі рішення суду.

Просила суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, таким, що втратив право користування квартирою № 6 у будинку № 22 по провулку Трунова (колишня вулиця Трунова) у м. Словянську Донецької області.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами.

Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи у судове засідання не зявилася. Разом із позовною заявою надала до суду Заяву, в якій просила суд справу розглянути без її участі, за участі її представника, на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с. 13).

Представник Позивача ОСОБА_5, яка діє на підставі Ордеру серії ДН № 049009 від 22 жовтня 2018 року (а.с.2), належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи у судове засідання не зявилася. 29 листопада 2018 року надала до суду Заяву, в якій просила суд справу розглянути без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала.

Третя особа ОСОБА_3, належним чином повідомлена про місце та час розгляду справи у судове засідання не зявилася. Разом із позовною заявою надала до суду Заяву, в якій просила суд справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 14).

Відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлений про місце та час судового засідання, в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив (а.с. 22).

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідач ОСОБА_2, своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У судовому засіданні встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності, виданого Словянською міською радою 12 березня 2010 року, згідно з розпорядженням № 104-р від 11 березня 2010 року, зареєстрованого в КП «БТІ» м. Словянська 17 березня 2010 року, номер запису 20585, в книзі № 32, реєстраційний № 29955908АДРЕСА_2 у гуртожитку по провулку Трунова, будинок № 22 у м. Словянську належить на праві спільної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у рівних частках (а.с.6-7).

01 липня 2010 року приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області посвідчено Договір дарування, реєстровий № 3312, з якого вбачається, що ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 (а.с.8).

Відповідно до ОСОБА_6 про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07 липня 2010 року, номер запису 20585 в книзі 32, реєстраційний № 29955908, за ОСОБА_1 зареєстровано 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 (а.с.10).

ОСОБА_7 про склад сімї, виданої директором ТОВ «КК «ОСОБА_8 ЛТД»», вбачається, що у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Згідно з Актом від 19 жовтня 2018 року, затвердженого директором ТОВ «КК «ОСОБА_8 ЛТД»», ОСОБА_2 зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично не проживає з червня 2014 року по теперішній час, що підтверджують сусіди: ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_8 (а.с.11).

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сімї.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном».

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до розяснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями статті 405 ЖК УРСР відповідно до положень якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 3 Сімейного Кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом та мають взаємні права та обовязки.

Позивач ОСОБА_1 не наполягала на відшкодуванні судових витрат за рахунок відповідача .

На підставі викладеного, керуючись 12-13, 76, 78, 81, 89, 141, 229, 235, 263- 265, 268, 280-283, 355 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р., ЗУ «Про судовий збір», суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 6 у будинку № 22 по провулку Трунова у м. Словянськ Донецької області.

Рішення може бути оскаржене в судову палату по цивільних справах Донецького Апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Донецького Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У відповідності до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення постановлено і підписано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_10