Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 463/6046/15-ц

провадження № 61-24574св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року у складі судді Лакомської Ж. І. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просив стягнути з: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь у солідарному порядку за договором про надання кредиту від 04 квітня 2008 року на його користь пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за період з 08 жовтня 2014 року по 30 листопада 2014 року в сумі 20 250 грн,грудень 2014 року в сумі 11 625 грн,січень 2015 року в сумі 11 625 грн, лютий 2015 року в сумі 10 500 грн,березень 2015 року в сумі

11 625 грн; та стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 на його користь за договором про надання кредиту від 04 квітня 2008 року пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за період

з 08 жовтня 2014 року по 30 листопада 2014 року в сумі 20 250 грн, грудень 2014 року в сумі 11 625 грн,січень 2015 року в сумі 11 625 грн, лютий

2015 року в сумі 10 500 грн,березень 2015 року в сумі 11 625 грн.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Личаківськго районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4про стягнення заборгованості за кредитом. Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 за договором про надання кредиту від 04 квітня 2008 року

12 500 грн тіла кредиту, 20 972,25 грн процентів за користування кредитом та 12 500 грн пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, а всього 45 972,25 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за договором про надання кредиту від 04 квітня 2008 року

12 500 грн тіла кредиту, 20 972,25 грн процентів за користування кредитом та 12 500 грн пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, а всього 45 972,25 грн.

Оскільки відповідачі ухиляються від виконання рішення суду та коштів не повертають позивачу, останній вважає, що за порушення виконання зобов'язання, відповідачі зобов'язані сплатити пеню за весь період прострочення виконання зобов'язання.

Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що що спірні зобов'язання випливають з кредитного договору, укладеного між кредитною спілкою та відповідачем ОСОБА_2, надання кредитних коштів здійснено за рахунок об'єднання грошових внесків членів кредитної спілки, такі зобов'язання тісно пов'язані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов'язаннях не допускається, Місцевий суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову, оскільки відступлення кредитною спілкою права вимоги не спричиняє для позивача правових наслідків як стягнення пені за порушення виконання зобов'язання.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2017 рокурішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, правові підстави для його скасування відсутні.

Апеляційний суд указав, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Оскільки передача кредитною спілкою прав вимог законом не допускається, тому такий правочин не відноситься до правочинів, що передбачені законом, є таким, що йому суперечить та не є тим окремим випадком, встановленим законодавством при якому цивільні права та обов'язки виникають з рішення суду, на яке посилається позивач.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не в повній мірі встановили характер правовідносин, що виникли між сторонами та не врахували, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконує, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє позичальника права на отримання штрафних санкцій, передбачених Цивільним кодексом України.

Поза увагою суду також залишились відкриті виконавчі провадження по примусовому виконанню рішення Личаківськго районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, яким з відповідачів на користь позивача стягнуто кошти за кредитним договором від 04 квітня 2008 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суд установив, що 04 квітня 2008 року між кредитною спілкою «Либідь» та

ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 20 000 грн на строк до 04 квітня 2010 року на умовах, визначених договором. Виконання умов кредитного договору забезпечено договорами поруки від 04 квітня 2008 року, укладеними між КС «Либідь» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з кожним окремо, за умовами яких поручителі зобов'язались відповідати перед кредитором в повному обсязі за виконання позичальником зобов'язань, що випливають з кредитного договору. У разі невиконання позичальником зобов'язань за договором, позичальник та поручителі відповідають перед кредитодавцем як солідарні боржники.

Згідно договору про відступлення права вимоги внаслідок прощення боргу від 29 березня 2013 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за згаданим вище кредитним договором, укладеним між відповідачами і КС «Либідь». У пункті 1.2 цього договору до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав (12 500 грн тіла кредиту та 11 453,53 грн. процентів), а також ті, які в подальшому будуть виникати на підставі основного договору.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 07 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 за договором про надання кредиту від 04 квітня 2008 року стягнуто: 12 500 грн тіла кредиту;

20 972,25 грн процентів за користування кредитом; 12 500 грн пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, а всього 45 972,25 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за договором про надання кредиту від 04 квітня 2008 року

12 500 грн тіла кредиту, 20 972,25 грн процентів за користування кредитом та 12 500 грн пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, а всього 45 972,25 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із особливостей правового статусу кредитної спілки, визначеного законом, згідно із яким кредитна спілка не має права відступати право вимоги за кредитним договором, тому відступлення кредитною спілкою права вимоги не спричиняє для позивача правових наслідків як стягнення пені за порушення виконання зобов'язання. Суд зіслався на правових висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі №6-667цс15.

Поза увагою суду залишився той факт, що у зазначеній справі різні фактичні обставини у порівнянні зі справою, яка переглядається.

Так, у наведеній постанові, Верховний Суд України дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки відступлення права вимоги не спричиняє правових наслідків. Мотивуючи дану постанову Верховний Суд України вказав, що зобов'язання, які випливають з кредитного договору, укладеного кредитною спілкою, тісно пов'язані з особою кредитора, оскільки надання кредитних коштів здійснено за рахунок об'єднання грошових внесків членів кредитної спілки, тому в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов'язаннях не допускається.

Разом із тим, у справі, яка переглядається, обґрунтовуючи позов

ОСОБА_1 посилався на ухилення відповідачами від виконання грошового зобов'язання щодо стягнення коштів за кредитним договором, підтвердженого рішення суду, яке набрало законної сили. Вказував, що в силу положень статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої та п'ятої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

При вирішенні спору, суд зосередився на встановленні правомочності договору відступлення прав вимоги внаслідок прощення боргу

від 29 березня 2013 року, укладеного між кредитною спілкою «Либідь» та ОСОБА_1, який не є предметом даного позову.

Проте залишились не з'ясованими дійсні правовідносини сторін, що випливають із встановлених обставин справи, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та якими доказами вони підтверджуються.

З наведеного слідує, що суд прийшов передчасного висновку, що правовідносини сторін випливають саме з кредитного договору, а не з рішення суду.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 лютого

2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І.М.Фаловська