Справа № 728/332/18 Провадження № 22-ц/795/1115/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Мамонова О. Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

сторони:

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув в порядку в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 10 липня 2018 року (ухвалено о 14:12, повний текст рішення складено 10 липня 2018 року) року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля ВАЗ 210994-20 в сумі 50 000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що з 29.01.2011 по 13.02.2018 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого за рахунок спільних коштів було придбано спірний автомобіль, який 01.03.2017 був зареєстрований у Конотопському територіальному сервісному центрі № 5942 Сумської області на імя ОСОБА_3 Відповідач користується спірним автомобілем, виплатити позивачці грошову компенсацію вартості його 1/2 частки відмовився та виставив авто на продаж.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 10 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля ВАЗ 08 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 50 000 грн; вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_2, посилаючись на те, що суд не повністю зясував обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а також неправильно застосував норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що районний суд проігнорував і не перевірив його заперечень про те, що автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний відповідачем хоча і за час шлюбу, але за власні кошти, які належали йому особисто, не залучив до матеріалів справи і не дослідив його доказів щодо джерел походження коштів, витрачених відповідачем на придбання автомобіля.

Заявник зазначає, що згідно договору безпроцентної позики від 20.01.2011 він особисто позичив у своєї матері ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 50 000 грн, за які і було придбано у 2011 році спірний автомобіль.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Позивачка зазначає, що доводи відповідача є безпідставними, а докази недопустимими через їх штучне створення і неповідомлення про них суду першої інстанції. Спірний автомобіль був придбаний сторонами за договором купівлі-продажу від 01.02.2017, тому укладення договору позики у 20.01.2011 на придбання автомобіля за шість років до його купівлі є свідченням того, що вказаний договір є фіктивним, як і нетривалий термін повернення позики (один рік) та його укладення за тиждень до реєстрації шлюбу. Будь-яких причин, які б перешкоджали надати договір позики суду першої інстанції чи повідомити про нього суд, заявник у своїй апеляційній скарзі не вказує та не надає відповідні докази.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль був придбаний сторонами під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і є річчю неподільною, добровільної згоди щодо його поділу між ними не досягнуто, відповідач не спростував доводів позивачки щодо його вартості.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом по справі встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.01.2011 до 13.02.2018 (а.с. 4-8).

Згідно копії паспорта від 15.03.2018 позивачка змінила прізвище «Клименко» на дівоче «Гаврись» (а.с. 74).

За інформацією Територіального сервісного центру 5942 МВС у Сумській області, викладеною у листі від 15.05.2018 за № 31/18/5942-641, згідно наявних облікових даних БД НАІС спірний автомобіль станом на 01.03.2017 був зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2017 (а.с. 62-65).

Так, під час шлюбу, згідно договору купівлі-продажу від 01.03.2017, укладеним між продавцем ОСОБА_6І, в особі ОСОБА_2, яка діяла на підставі доручення продавця, та покупцем ОСОБА_3, останнім був придбаний та зареєстрований на своє імя автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, колір чорний, номер кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1 (а.с. 65).

Згідно висновку експертного дослідження Сумського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 01.03.2017 № 19/5942/18 ринкова вартість вказаного автомобіля на дату оцінки складає 104 492,64 грн (а.с. 62-63).

Як розяснено у пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 та ст. 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав за поважною причиною самостійного заробітку (доходу). Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

За положеннями ч. 1 ст. 60 СК України, які узгоджуються з приписами ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 69 СК України).

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Статтею 364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Підсумовуючи викладене, та враховуючи, що спірний автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, між сторонами відсутній шлюбний договір або будь-яка домовленість про розподіл майна, докази про його придбання за власні кошти відповідача у матеріалах справи відсутні, районний суд правильно визнав спірний транспортний засіб об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та зважаючи на те, що він є неподільною річчю, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 шляхом стягнення на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частки вказаного автомобіля.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції проігнорував і не перевірив заперечень відповідача про те, що автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний відповідачем хоча і за час шлюбу, але за власні кошти, не залучив до матеріалів справи і не дослідив доказів відповідача щодо джерел походження коштів, витрачених відповідачем на придбання автомобіля, є голослівними, оскільки у рішенні суду першої інстанції зазначені доводи відповідача та обґрунтовано їх відхилення, стороною відповідача жодних доказів на підтвердження джерел походження коштів, витрачених відповідачем на придбання автомобіля, до суду першої інстанції не надано, клопотань відповідача про долучення таких матеріали справи не містять, при цьому обовязок доведення та надання доказів згідно діючого цивільно-процесуального законодавства покладається на сторони.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що згідно договору безпроцентної позики від 20.01.2011 він особисто позичив у своєї матері ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 50 000 грн, за які і було придбано у 2011 році спірний автомобіль, зважаючи на таке.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобовязані сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 1, 3, 4, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

З матеріалів справи вбачається, що вказані відповідачем докази, а саме, копія договору безпроцентної позики від 20.01.2011, яка є додатком до апеляційної скарги, не була подана до суду першої інстанції, та надана відповідачем лише при поданні апеляційної скарги, при цьому доказів чи обґрунтування неможливості її подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього не вказано. Крім того, апеляційний суд зважає на те, що наданий заявником договір позики, як доказ на підтвердження купівлі автомобіля за власні кошти, було вчинено за шість років до укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:Судді: