Справа №305/1030/18
Провадження по справі 2/305/588/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2018. Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Марусяк М.О.

за участю секретаря судового засідання Корадіні А.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Рахівської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення Рахівської міської ради від 24 вересня 2015 року за №878 та визнання недійсним свідоцтва про право власності,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат, ОСОБА_2, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Рахівської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення Рахівської міської ради від 24 вересня 2015 року за №878 та визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Позовні вимоги мотивує тим, що позивач та відповідач, проживають в двохквартирному будинку, який розташований на спільній земельній ділянці в АДРЕСА_1 Через щільну забудову та гористу місцевість у двох сімей наявний один прохід до своїх помешкань. Однак, відповідач почала не допускати позивача через постійний прохід та зазначила, що є власником всієї земельної ділянки, а позивач має влаштувати собі інший вхід, з боку опорної двохметрової бетонної стіни, яка тримає схил ділянки позаду спільного будинку. Такі дії позивач вважає незаконними. У відповідь на адвокатський запит, були отримані документи, які підтвердили незаконність дій відповідачів. Фактично стало відомо, що відповідачі здійснили приватизацію земельної ділянки таким чином, що позивач залишився без доступу до центральної вулиці та втратив прохід по ділянці. Оскільки, ще з радянських часів, що підтверджується планом забудови, будинок був поділений на дві квартири, було передбачено рівні частини спільної ділянки для обслуговування будинку та проходу з нього до вулиці. Саме тому, співвласниці будинку ОСОБА_5, Рахівською міською радою, прийнято рішення від 29 січня 2015 року за №791 про надання дозволу на виготовлення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надано такий для будівництва та обслуговування житлового будинку за умови укладення земельного сервітуту для проходу до дворогосподарства гр. ОСОБА_1 (АДРЕСА_2). Також, при виготовленні проекту землеустрою у збірному кадастровому плані з описом меж було вказано пішохідну доріжку та запроектований сервітут. Однак, з незрозумілих підстав, Рахівська міська рада, 24 вересня 2015 року прийняла рішення №878, яким затвердила ОСОБА_5 проект із землеустрою та передала у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд по АДРЕСА_3 площею 0,10 га, кадастровий номер якої - НОМЕР_2. На підставі вказаного рішення, відповідач виготовила свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_3, видане 16.10.2015, державним реєстратором ОСОБА_7 Вважає таке рішення незаконним, прийнятим з перевищенням повноважень, та таким що порушує права позивача. На підставі викладеного просив визнати незаконним та скасувати рішення Рахівської міської ради від 24 вересня 2015 року за №878, в частині затвердження ОСОБА_5 проекту із землеустрою та передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 площею 0,10 га, кадастровий номер якої - НОМЕР_2. Визнати недійсним свідоцтво про право власності серія та номер: НОМЕР_3, видане 16.10.2015, державним реєстратором ОСОБА_7, яке посвідчує право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 площею 0,10 га, кадастровий номер якої - НОМЕР_2.

Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, ОСОБА_8 від 21.06.2018 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачам п'ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідачем, ОСОБА_5, 17 липня 2018 року, подано до суду відзив на позовну заяву. У відзиві заперечує проти позову, вважає позовні вимоги позивача необгрунтованими, з наступних причин. Вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом №2362 від 11.05.2005, виданого Рахівською ДНК та зареєстрованого згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, Рахівським районним БТІ №6844513 від 28.03.2005 та договору дарування №602 від 21.03.2005, посвідченого Рахівською ДНК та зареєстрованого згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №45749554 від 16.10.2015. Також, вона є власником земельної ділянки для обслуговування вище вказаного житлового будинку, кадастровий номер: НОМЕР_2, площею 0,10 га. Підтвердженням права власності являється свідоцтво про право власності НОМЕР_4 від 16.10.2015 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №45746493 від 16.10.2015 видані Реєстраційною службою Рахівського РУЮ у Закарпатській області. Вважає, що позивачем при зверненні з позовом до суду не дотримано всіх необхідних вимог до позовної заяви, зокрема п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України. Доводить до відома суду, що на розгляді Рахівського районного суду перебуває цивільна справа №305/1144/17 (головуюча Бліщ О.Б.) за позовом ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог: Рахівська міська рада Закарпатської області, Головне управління Держгеокадастру в Закарпатській області в особі відділу в Рахівському районі ГУ Держеокадастру у Закарпатській області про встановлення права користування чужою земельною ділянкою (земельного сервітуту). Тобто, наявний спір між тими самими сторонами із тих же самих підстав. При цьому, в обох випадках сторони посилаються на одні й ті ж самі обставини, що у відповідності до п.3 ч.1 ст.186 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження. Крім того, вважає що вказаний спір повинен прозглядатися в порядку визначеному КАС України. Зазначила, що рішення Рахівської міської ради від 24 вересня 2015 року за № 878, прийнято у встановленому законом порядку і видача свідоцтва про право власності проведена з дотриманням норм чинного законодавства, а доводи позивача є безпідставними. Під час розробки та виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель у м. Рахів, по АДРЕСА_6, позивачем, як суміжним землекористувачем земельної ділянки, неоднаразово погоджувалися відповідні документи, що засвідчено його особистим підписом. Так, зокрема, погоджувальний власноручний підпис пизивача міститься на наступних документах: збірному кадастровому плані, ситуаційній схемі, акті встановлення меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами, акті парийомі передачі межових знаків на зберігання. При цьому, в усіх вище зазначених документах, погоджених власноручним підписом позивача, про жодний сервітут взагалі не йдеться. Просила суд, звернути увагу, що в доданому позивачем до позовної заяви у якості доказу "копії збірного кадастрового плану з описом меж та запроектованого сервітуту" датованого 2014 роком, в описі меж відсутні погоджувальні підписи власника та суміжних землекористувачів, що ставить під сумнів достовірність документу. Крім того, додана позивачем до позовної заяви, у якості доказу "копія проектного профілю вулиці" не має жодного відношення до справи, оскільки в ній йдеться про зовсім інші адреси: АДРЕСА_7 та зовсім інших людей: ОСОБА_12 та ОСОБА_13, а літери і цифри: "АДРЕСА_8" нанесені на схему іншим способом, ніж основний текст. Цей "документ" датований аж 1975 роком, що ставить під сумнів достовірність доказу. На підставі наведеного, позовні вимоги позивача не визнає. Вважає їх необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. У задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Крім того, 18.07.2018, відповідачем Рахівською міською радою, в особі міського голови, ОСОБА_14, подано до суду відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, що наявний спір між ОСОБА_1, з суб'єктом владних повноважень Рахівською міською радою, з приводу оскарження рішення сесії Рахівської міської ради при реалізації суб'єктом владних повноважень управлінських функцій у сфері земельних відносин, який з врахуванням положень п.4 ч.1 ст.18 КАС України, є адміністративною справою, яка повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства, місцевим загальним судом, як адміністративним. На розгляді Рахівського районного суду перебуває цивільна справа №305/1144/17 (головуюча Бліщ О.Б.) за позовом ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог: Рахівська міська рада Закарпатської області, Головне управління Держгеокадастру в Закарпатській області в особі відділу в Рахівському районі ГУ Держеокадастру у Закарпатській області про встановлення права користування чужою земельною ділянкою (земельного сервітуту). Вказана справа свідчить про визнання позивачем права власності громадян ОСОБА_11 та ОСОБА_5 на земельну ділянку по АДРЕСА_9, площею 0,10 га, кадастровий номер: НОМЕР_2. При цьому, незрозумілим є статус громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_10, як позивачів так, як згідно доданих до матеріалів вище наведеної справи документів, єдиним власником будинку АДРЕСА_10, є ОСОБА_9, і саме вона, як власник має право звертатися до суду з вимогою поновлення свого права. Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не являється власником будинку АДРЕСА_10, незрозуміло, яким чином порушені його права. У відповідності до норм чинного законодавства України, виключно до компетенції пленарних засідань міських рад віднесено вирішення питання щодо регулювання земельних відносин, організацію територій, затвердження місцевих містобудівних програм та генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, яка реалізує її шляхом прийняття нормативних та інших актів у формі рішень. У позові гр. ОСОБА_1 не надано жодного аргументу щодо незаконності та прийняття з перевищенням повноважень рішення Рахівської міської ради від 24.09.2015 в частині затвердження ОСОБА_5 проекту землеустрою та передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 площею 0,10 га, кадастровий номер: НОМЕР_2 та визнання недійсним свідоцтва про право власності № НОМЕР_3, виданого 16.10.2015, яке посвідчує право власності ОСОБА_5 на вище вказану земельну ділянку. Окрім того, до позовної заяви гр. ОСОБА_1 додано таблицю-схему завірену адвокатом ОСОБА_2, яка не містить жодного підпису чи погодження сусідів, чи посадових осіб органів міської ради та у відповідності до вимог законодавства, не може розглядатися як доказ. Враховуючи наведене, просили повернути позовну заяву гр. ОСОБА_1 без розгляду.

Адвокат ОСОБА_2, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві. Зазначив, що його довіритель, ОСОБА_1, підставно звернувся в суд з позовом, оскільки зареєстрований та проживає у житловому будинку АДРЕСА_11 в м. Рахів. Власник будинку, ОСОБА_9 там не проживає. Приватизація відповідачкою, ОСОБА_5 земельної ділянки, порушує право позивача на прохід до житлового будинку, в якому він проживає. Просив суд, взяти до уваги той факт, що прохід та проїзд до житлового будинку позивача, можливий лише через земельну ділянку відповідачки, оскільки через щільну забудову та гірську місцевість, іншого проходу не має. Витяг з рішення від 29 січня 2015 року за №791 позивач не оспорював так, як Рахівська міська рада, надаючи дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_5 зазначила, що надає такий дозвіл за умови укладення сервітуту для проходу до дворогосподарства ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_14 У проекті відводу вказаний проектний сервітут. Однак, з незрозумілих підстав Рахівська міська рада 24 вересня 2015 року прийняла рішення №878, яким затвердила ОСОБА_5 проект із землеустрою та передала у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд по АДРЕСА_3 площею 0,10 га, кадастровий номер якої - НОМЕР_2 без зазначення сервітуту. Позивач не підписав би погодження меж земельної ділянки, якщо там була відсутня пішохідна доріжка. Вважає позов обгрунтованим. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач, ОСОБА_1, погоджується з позицією свого адвоката. Зазначив, що ОСОБА_9, також проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_13. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. В своїх показах зазначив, що цей позов є не чим іншим, зловживанням процесуальними правами. Порушеного права позивача не має. Цей спосіб захисту не відповідає обставинам. Щодо відсутності порушеного права позивача, посилається, що останній не є власником сусіднього житлового будинку та земельної ділянки на якій розташований будинок. Позивачем та його представником не надано жодного документу, який би підтверджував, що ОСОБА_1 зареєстрований чи проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_13. Представником позивача у позовній заяві, зазначено адресу для листування - АДРЕСА_15 що може свідчити, що останній проживає за вказаною адресою. Крім того, зазначив, що представником позивача у позовній заяві недостовірно зазначено, що позивач та відповідач проживають в двохквартирному будинку. В дійсності, це два різні житлові будинки, один з яких на праві приватної власності, в цілій частині, належить відповідачці ОСОБА_5, а інший - ОСОБА_9. Позивачем та його представником не надано жодних доказів, що відповідач почала не допускати його до житлового будинку та не вказано коли саме вона почала це робити. Навпаки відповідач, ніколи і нікому не перешкоджала у проході через її земельну ділянку, в тому числі, і позивачу. На земельній ділянці взагалі відсутня огорожа. Незрозумілим являється посилання представника позивача, коли і ким поділено земельну ділянку на рівні частини. Звернув увагу суду на те, що у провадженні Рахівського районного суду Закарпатської області (головуюча Бліщ О.Б.) уже знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_10 до ОСОБА_11, ОСОБА_5, треті особи без самостійних вимог: Рахівська міська рада Закарпатської області, Головне управління Держгеокадастру в Закарпатській області в особі відділу в Рахівському районі ГУ Держеокадастру у Закарпатській області про встановлення права користування чужою земельною ділянкою (земельного сервітуту). Предмет доказування у справах є той самий, підстави позову - одні і ті ж. Крім того, у справі про встановлення земельного сервітуту призначено судову експертизу. Тому звернення позивача з новим позовом до суду є зловживанням процесуальними правами. Що стосується самого предмету спору, жодних підстав позивач не навів. Відтак відсутнє порушене право позивача. Спосіб захисту порушеного права, який вибрав позивач не захистить його порушеного права. Укладення земельного сервітуту не відноситься жодним чином до повноважень міської ради. Вважає, що позивачем та його представником побудовано доказування на припущеннях і на переважності права позивача над правом відповідачки. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову, як недоведеному та необгрунтованому.

Представник відповідача, Рахівської міської ради, в судове засідання не з'явився. 10.10.2018, через канцелярію суду, перший заступник міського голови, ОСОБА_6, подав доповнення до відзиву, в якому вважає позовну заяву безпідставною. У задоволені позову просив відмовити, а справу розглянути за наявними матеріалами за відсутності представника Рахівської міської ради.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність та допустимість кожного доказу, взявши до уваги відзиви на позовну заяву, суд, прийшов до наступного висновку.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, судам слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч.3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобіганню вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у справі являється земельна ділянка, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5. Позивач, у позовній заяві просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку та скасувати рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки відповідачу. Тобто, між сторонами існує спір про право власності, що виникає із земельних правовідносин, що в свою чергу виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

В зв'язку з наведеним, суд вважає безпідставним позицію відповідачів, що справа повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Ч.1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як зазначено в ч.1 ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність - це визнана за фізичною особою можливість мати цивільні права і нести цивільні обов'язки. Серед основних прав можна відзначити наступні: мати майно на праві власності; спадкувати і заповідати майно; займатися підприємницькою діяльністю; створювати юридичні особи; укладати будь-які правочини, що не суперечать закону; обирати місце проживання; мати права творів науки, літератури, мистецтва, винаходів та інших результатів інтелектуальної діяльності; мати інші майнові та особисті немайнові права. Цивільна правоздатність є невіддільною від самого існування людини, виникає в момент народження і припиняється зі смертю.

Відповідно до ст.317 ЦК України саме власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_5, являється власником (в цілій частині) житлового будинку АДРЕСА_16, Закарпатської області, що стверджується: свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим 11 травня 2005 року, державним нотаріусом Рахівської ДНК, Пріц О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №2362; договором дарування від 21 березня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Рахівської ДНК, Пріц О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №602; витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №45749554 від 16.10.2015.

Крім того, рішенням Рахівської міської ради шостого скликання від 29 січня 2015 року №791, відповідачу ОСОБА_5 надано дозвіл на виготовлення проекту із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_6, площею 0,10 га, за умови укладення земельного сервітуту для проходу до дворогосподарства гр. ОСОБА_1, в м. Рахів, по АДРЕСА_17. Вказане рішення позивачем не оскаржується.

24 вересня 2015 року, Рахівська міська рада своїм рішенням за №878, затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, громадянці ОСОБА_5, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_6, площею 0,10 га, кадастровий номер якої - НОМЕР_2.

На підставі цього рішення, відповідачу ОСОБА_5, 16.10.2015, видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер: НОМЕР_3, згідно якого останній належить праві приватної власності, в цілій частині, земельна ділянка, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_18 кадастровий номер: НОМЕР_2, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Пред'являючи позов до суду, адвокат ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач ОСОБА_5 чинить перешкоди у користуванні ОСОБА_1 майном, а саме житловим будинком АДРЕСА_19 Зокрема, відповідач, ОСОБА_5 почала не надавати прохід до житлового будинку, в якому зареєстрований та проживає його довіритель. Прохід та проїзд до його житлового будинку, можливий лише через земельну ділянку відповідача, оскільки через щільну забудову та гірську місцевість, іншого проходу не має. Тому, рішення Рахівської міської ради №878 від 24 вересня 2015 року в частині затвердження ОСОБА_5 проекту із землеустрою та передачі у власність земельної ділянки необхідно скасувати, а свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку визнати недійсним.

При розгляді цивільної справи суд керується положеннями статей 77-79 ЦПК України, згідно яких належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись положеннями статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду зазделегіть встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до положень частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу приписів статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 не являється власником сусіднього житлового будинку та земельної ділянки на якій розташований будинок за АДРЕСА_19 Власником вказаного житлового будинку, в цілій частині, являється громадянка ОСОБА_9, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_5 від 20.11.2008 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21437702 від 28.12.2008. Земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок, не приватизована.

Більше того, позивачем та його представником не надано доказів того, що ОСОБА_1 проживає чи зареєстрований у вказаному вище житловому будинку, зокрема: договір оренди, найму житлового приміщення, довідка органу місцевого самоврядування, ксерокопія паспорта, тощо.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач почала не допускати позивача до житлового будинку за АДРЕСА_20, Закарпатської області та не вказано коли саме вона почала це робити.

Таким чином, позивачем та його представником не доведено належними доказами, що права позивача порушені та підлягають судовому захисту.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 набула право власності на земельну ділянку, яка роташована по вул. АДРЕСА_21, площею 0,1 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на підставі рішення Рахівської міської ради від 24 вересня 2015 року за №878, "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам", яке було прийнято в межах компетенції органу місцевого самоврядування, набрало законної сили і виконане в передбаченому законом порядку.

Суд, не бере до уваги, як належний та допустимий доказ копію з плану забудови земельної ділянки за 1975 рік, наданої представником позивача, оскільки в ньому йдеться про зовсім іншу адресу: АДРЕСА_22 При цьому, в якості забудовників зазначено інших людей - ОСОБА_12 та ОСОБА_13, а літери і цифри: "АДРЕСА_8" нанесені на схему іншим способом, ніж основний текст.

Судом встановлено, що проектна документація, на підставі якої було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_5, погоджена всіма необхідними посадовими особами та суміжними землекористувачами, у тому числі гр. ОСОБА_1, ініціали відсутні.

Посилання позивача та його представника на те, що Рахівською міською радою неправомірно прийнято рішення №878 від 24 вересня 2015 року, оскільки в ньому не передбачено земельний сервітут для проходу до дворогосподарства гр. ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_23 суд вважає безпідставним а таким що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст.100 Земельного Кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Таким чином, земельний сервітут може бути встановлений тільки на уже сформовану земельну ділянку (ст.79 ЗК України) і тільки з підстав визначених ч.1 ст.100 ЗК України. Вказаний перелік є вичерпним. Тому, до повноважень органу місцевого самоврядування, в даному випадку - Рахівської міської ради, не відноситься вирішення питання щодо встановлення земельного сервітуту.

В зв'язку з наведеним, суд, приходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права.

Крім того, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41).

Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З огляду на вище викладені приписи чинного законодавства, відсутні підстави для задоволення позовних вимог. В той же час доводи відповідачів, викладені у відзивах на позовну заяву, можуть бути прийняті до уваги судом.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували ту обставину, що рішення Рахівської міської ради №878 від 24 вересня 2015 року, на підставі якого ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку, прийнято з перевищенням повноважень міської ради, позивачем та його представником не надано.

У відповідності до положень ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв'язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 279, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Рахівської міської ради, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення Рахівської міської ради від 24 вересня 2015 року за №878 та визнання недійсним свідоцтва про право власності - відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач, ОСОБА_1, ІПН:НОМЕР_1, мешканець, АДРЕСА_24

Відповідачі:

- Рахівська міська рада, місцезнаходження: м. Рахів, вул. Миру, №34, Закарпатської області.

- ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканка АДРЕСА_25

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд Закарпатської області.

Повний текст рішення складено 01 листопада 2018 року.

Головуюча: М.О. Марусяк