Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 521/18445/15-ц

провадження № 61-30801 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року у складі судді Леонова О. С. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_3 під час тимчасового проживання у період з 01 березня 2012 року по

01 березня 2013 року в її квартирі за адресою: АДРЕСА_1, здійснила крадіжку ювелірних виробів, які належали їй, її доньці та її онукам у кількості 18 виробів. За вказаним фактом відкрито кримінальне провадження № 0006588 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КК України.

ОСОБА_3 визнала свою вину у скоєнні крадіжки, та зобов'язалася протягом чотирьох місяців відшкодувати вартість викрадених нею ювелірних виробів про що 01 березня 2013 року склала відповідну розписку, однак зобов'язання з відшкодування заподіяних збитків виконала лише частково, у розмірі 32 000,00 грн, залишок невідшкодованої суми становить 32 550,00 грн.

Крім того, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 їй була завдана моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправними діями відповідача - викраденням ювелірних виробів.

Посилаючись на наведене, з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь спричинені їй матеріальні збитки у розмірі 111 060,00 грн (з урахуванням ціни 1 грама золота станом на 23 лютого 2016 року), а також на відшкодування моральної шкоди - 40 000,00 грн.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 32 550,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що з складеної відповідачем розписки, за умовами якої вона зобов'язувалася повернути позивачу грошові кошти у розмірі 64 550,00 грн, а тому з урахуванням сплаченої нею суми у розмірі

32 000,00 грн, з неї підлягає стягненню 32 550,00 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що умовами укладеного між сторонами договору не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність між сторонами договірних зобов'язань щодо повернення грошових коштів у розмірі 64 550,00 грн, та відсутності передбачених умовами договору підстав для відшкодування моральної шкоди є законним та обгрунтованим.

У жовтні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій вона просила скасувати заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди попередніх інстанцій не урахували зростання курсу долара США, у зв'язку з чим збільшилась вартість 1 грама золота, а відтак збільшилася вартість викрадених відповідачем ювелірних виробів з її квартири. Крім того, суди не взяли до уваги, що відповідач неправомірними діями за фактом вчинення яких відкрито кримінальне провадження, спричинив їй та її сім'ї моральну шкоду. За таких обставин, вважала, що рішення судів попередніх інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи та ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

29 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 01 січня 2013 року

ОСОБА_2 склала розписку, у якій зобов'язалась до 01 травня 2013 року повернути ОСОБА_1 зниклі з її квартиризолоті прикраси або відшкодувати їх вартість у розмірі 64 550,00 грн.

В квітні та травні 2013 року ОСОБА_2 сплатила позивачці 32 000,00 грн на відшкодувала вартості золотих прикрас, що підтверджується відповідними записами на звороті розписки.

12 жовтня 2013 року за заявою позивача було порушено кримінальне провадження № 0006588 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КК України - таємне викрадення майна з її квартири.

Станом на час розгляду справи судами попередніх інстанцій досудове розслідування у даному кримінальному провадженні закінчене не було, вирок у даному кримінальному провадженні судом не ухвалювався.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів на відшкодування вартості золотих прикрас, суди попередніх інстанцій виходили з договірних правовідносин сторін, що виникли на підставі виданої ОСОБА_2 розписки. Таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли внаслідок неповного з'ясування обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суди попередніх інстанцій на зазначене не звернули увагу, справжню правову природу розписки від 01 січня 2013 року не встановили, не урахували, що завдання шкоди особі чи майну фізичної або юридичної особи породжує не договірне, а деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Позовні вимоги ОСОБА_1 обгрунтовувала заподіянням їй

ОСОБА_2 майнової та моральної шкоди, внаслідок таємного викрадення належного їй майна, вказувала на визнання відповідачем зазначених обставин та невиконанням письмових зобов'язань щодо відшкодування заподіяної шкоди, а не договірними зобов'язаннями, що виникли на підставі складеної відповідачем розписки.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно частин першої та другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Суди попередніх інстанцій на зазначені положення цивільного законодавства увагу не звернули, неправильно визначилися із характером правовідносин, що виникли між сторонами.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про незаконність відмови судами попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, касаційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій, у порушення вимог статей 4, 10 ЦПК України 2004 року не сприяли всебічному й повному з'ясуванню обставин справи, належним чином не визначились з характером спірних правовідносин, що виникли між сторонами, не встановили фактичних обставин у справі та неправильно застосували норми матеріального права.

У силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення у справі нового судового рішення.

Згідно з підпунктом 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, суди попередніх інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням положень матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обгрунтованими, відтак в силу положень частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 червня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 липня

2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик