Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2018 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Мишак І.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення порушень прав батька, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 р. ОСОБА_1 (надалі за текстом - ОСОБА_1.) звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - ОСОБА_2.), третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі за текстом - третя особа), про позбавлення батьківських прав.

Свою заяву обгрунтовувала тим, що з травня 2013 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подружнє життя було припинено, ведення спільного господарства також не велося, відсутній і спільний бюджет, проживають окремо з липня 2014 р. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2014 р. шлюб між ними було розірвано. Від вказаного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказала, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 покинув квартиру, в якій останні проживали і місце проживання його не відомо. ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків відносно дитини та взагалі не бере участі у вихованні сина, жодного разу не відвідував свого сина за місцем проживання, не цікавиться ним, не піклується його фізичним, духовним та культурним розвитком та станом здоров'я.

05.12.2016 р. було постановлено заочне рішення, яким позов було задоволено в повному обсязі.

09.01.2018 р. було подано заяву про перегляд вищевказаного заочного рішення.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2018 р. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав було скасовано та призначено справу до судового розгляду.

03.04.2018 р. через канцелярію суду від ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява, в якій останній просив визначити порядок участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3, посилаючись на те, що регулярне спілкування з сином не лише забезпечить виконання батьківських прав, а насамперед, буде повністю відповідати інтересам дитини.

11.04.2018 р. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва було прийнято до провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення порушень прав батька до спільного розгляду з первісним позовом.

04.06.2018 р. в судовому засіданні ОСОБА_2 уточнив вимоги зустрічного позову, за яким просив зобов'язати ОСОБА_1 у 5-ти денний строк, з дня набрання рішенням суду по цивільній справі № 758/13198/16-ц законної сили, усунути перешкоди у спілкуванні з малолітнім ОСОБА_3 та визначити такий порядок участі ОСОБА_2 у вихованні сина: особисті побачення кожного понеділка, четверга та суботи протягом двох годин без присутності матері, з 10.00 год. суботи до 18.00 год. неділі перебування дитини з ночівлею за місцем проживання батька ОСОБА_2 з урахуванням розпорядку дня дитини, його стану здоров'я та особистого бажання, спільного відпочинку один раз на рік, протягом 10 днів в літній період пори року, без супроводу матері.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 вимоги первісного позову підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Зустрічну позовну заяву не визнала, надала відзив на зустрічну позовну заяву, просила суд відмовити у її задоволенні.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 у судовому засіданні первісний позов не визнали, проти його задоволення заперечували, надали відзив на первісну позовну заяву та письмові заперечення. Зустрічну позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили суд її задовольнити. Додатково надали пояснення аналогічні викладеним в зустрічний позовній заяві.

Представник третьої особи проти первісного позову заперечувала, зустрічний позов підтримала, посилаючись на захист прав дитини відповідно до СК України, до матеріалів справи було надано висновок від 12.04.2018 р. щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї та просила прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку учасників даного судового розгляду, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов задоволенню не підлягаю, зустрічний позов слід задовольнити, виходячи з наступного.

Дитинство в Україні охороняється державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Пріоритетом у правовому регулюванні сімейних відносин є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 5 Сімейного Кодексу України). Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини, Україна визнала, що дитині для повного і гармонійного розвитку особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові та розуміння.

Відповідно до п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Судом встановлено, що 30.06.2012 р. між ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1.) та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 1220 (Т. 1, а.с. 25).

В період шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження (Серія НОМЕР_2), виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві від 02.04.2013 р., про що зроблений відповідний актовий запис № 594, де в графі мати вказано ОСОБА_1 (прізвище змінено на ОСОБА_1 після укладання шлюбу з ОСОБА_16) та в графі батько записаний ОСОБА_2 (Т. 1, а.с. 6).

22.07.2014 р. Рішенням Подільського районного суду м. Києва по справі № 758/7090/14-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. У згадуваному Рішенні зазначено, що малолітній син ОСОБА_3, залишається проживати з матір'ю (Т. 1, а.с. 23-24).

07.08.2015 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_16 (громадянин Федеративної Республіки Німеччина) було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (Серія НОМЕР_3), виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні, про що зроблений відповідний актовий запис № 319 (Т. 1, а.с. 26).

05.12.2016 р. за вих. № 106-7734 органом опіки та піклування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації було надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2, у зв'язку із тим, що останній у вихованні сина участь не бере, не цікавиться його життям та здоров'ям, матеріально не забезпечує, зв'язків не підтримує. (Т. 1, а.с. 45).

Заочним Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 р. позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, було задоволено та позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 (Т. 1, а.с. 48-54).

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13.02.2018 р. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2016 р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав було скасовано та призначено справу до судового розгляду (Т. 1, а.с. 126-127).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що із ОСОБА_2 знайома з літа 2014 р., вперше ОСОБА_2 з дитиною побачила в 2015 р., останні приїздили до Херсона, в дитини були проблеми з мовленням. На той час, дружина ОСОБА_2 також приїздила до Херсону, навіть за відсутності останнього. Вказала, що неодноразово бачила як ОСОБА_2 спілкується з дитиною, купує всі необхідні речі для розвитку свого сина, відносини у них були хороші, які притаманні батьку та сину. Батько приїздив з Києва до Херсона кожні 1,5-2 місяці, відвідували розважальні центри, один з яких є у власності свідка.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що з ОСОБА_2 перебуває у фактичних шлюбних відносинах 3 роки, була свідком того, що останній перебуває у гарних стосунках з дитиною. Син ОСОБА_2 проживав у Херсоні з 2014 р. з матір'ю ОСОБА_1 ОСОБА_2 часто проводив час із сином, до Києва дитина приїжджала на 7-10 днів. Тиску на дитину не було, ОСОБА_2 постійно купував одяг, їжу, всі необхідні речі для утримання свого сина, останній спілкувався з дитиною протягом 2015-2016 р. р.

У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим наданим доказам.

Встановленим судом обставинам відповідають сімейні правовідносини, що регулюються, зокрема, Конвенцією про права дитини та Сімейним кодексом України (надалі за текстом - СК України).

Згідно зі ст. 19 Конвенції про права дитини держави - учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Статтею 150 СК України встановлені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовки її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності встановленої законом.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою важливі правові наслідки як для батька, так і для дітей. Тобто, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише за наявності в діях батьків вини. Ця міра застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

У пункті 49 рішення від 18 грудня 2008 року Європейського суду з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначено, що Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції» (Gnahorev. France), № 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari&aі ;Giuntav. Italy), [GC], №№39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

Таким чином, при вирішенні питання можливості позбавлення батьківських прав одного із батьків дитини суд має з'ясувати чи дійсно останній мав можливість виконувати свої батьківські обов'язки та ухилявся від їх виконання.

Вказану позицію висловив ЄСПЛ, зазначивши, що суд, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (справа «Шульц проти Польщі» (Schultzv. Poland), № 50510/99, від 8 січня 2002 року; «Реммо і Узункая проти Німеччини» (RemmoandUzunkayav. Germany), № 5496/04, від 20 березня 2007 року; та «Полашек проти Чеської Республіки» (Polasekv. CzechRepublic), № 31885/05, від 8 січня 2007 року).

Судом встановлено, що на час постановлення заочного Рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, останній був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (Том 1, а.с. 32). Про те, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу залишив місце своєї реєстрації останнім не заперечувалося, про вказаний факт ОСОБА_1 також не заперечувала. Вищевказана квартира була подарована на підставі договору дарування ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 75-77). Учасниками даного судового розгляду не заперечувався факт проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю.

Про відсутність підстав позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 свідчить висновок органу опіки та піклування Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 12.04.2018 р. щодо не доцільності позбавлення батьківських прав, в якому зазначено, що підстави для надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутні (Т. 2, а.с. 70-71).

Статтею 19 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом 10 днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 1 ст. 170 цього Кодексу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним - обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Крім того, до матеріалів справи було долучено копії чеків, касових документів за період з 2015-2016 р. на придбання дитині одягу, взуття, ліків, іграшок (Т. 1, а.с. 66-72). Про спілкування дитини з батьком свідчать також спільні фотографії останніх за період 2015-2017 р.р. (Т. 1, а.с. 96-98).

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у судовому засіданні не знайшов підтвердження факт нехтування ОСОБА_2 виконання батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього сина - ОСОБА_3, оскільки останнім вчинялись дії щодо підтримання стосунків із сином, вживались заходи для участі у житті та вихованні дитини. Таким чином, суд вважає позовні вимоги за первісним позовом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог за зустрічною позовною заявою, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень принципу 6, 7 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 р., дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та рівними правами батьків щодо спілкування з дитиною, особлива увага має бути приділена найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського Суду з прав людини від 07.12.2006 р. у справі «Хант проти України» та рішення від 27.11.1992 р. у справі «Олссон проти Швеції», в яких зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків).

Згідно п.1 ст.9 Конвенції про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У відповідності до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування.

Норма ч. 3 ст. 157 СК України забороняє тому із батьків, з ким проживає дитина, перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг.

Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Судом встановлено, що згідно акту обстеження умов проживання від 23.11.2016 р. малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (Т. 1, а.с. 42).

Як вбачається з матеріалів справи, на запит суду було надано відповідь Комунальним закладом «Херсонська міська клінічна лікарня імені Афанасія і Ольги Тропіних» дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував під наглядом медичних працівників дитячої поліклініки № 3 за період часу з 18.05.2015 р. по 20.10.2017 р. (Т. 2, а.с. 107).

Крім того, згідно інформації Херсонського ясла-сад № 83 комбінованого типу Херсонської міської ради від 23.07.2018 р. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував у вищевказаному ясла-сад № 83 у період часу з 01.09.2017 р. по 30.10.2017 р. в середній логопедичній групі № 9, вихователями якого були ОСОБА_14, ОСОБА_15. Відповідно до Наказу № 144 від 30.10.2017 р. на підставі заяви ОСОБА_1 малолітній ОСОБА_3 був відрахований із спискового складу середньої логопедичної групи Херсонського ясла-саду № 83 (Т. 2, а.с. 110-111).

Судом було встановлено, що малолітній ОСОБА_3 з жовтня 2017 р. виїжджав на територію іноземної держави, а саме, до Федеративної Республіки Німеччина, оскільки ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_16 та переїхала на проживання до Німеччини разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_7 народила дитину від вказаного шлюбу ОСОБА_17. Даний факт отримав своє підтвердження у відповіді на відзив представника позивача ОСОБА_4 (Т. 1, а.с 216-218).

У відповідності до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов'язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей.

А відтак, суд приходить до висновку, що у період часу за 2016-2017 р. р. ОСОБА_2 мав перешкоди у спілкуванні з дитиною та зустрічами з нею.

З огляду на встановлені судом обставини, з метою відновлення порушених прав ОСОБА_2 на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, слід визначити способи участі останнього у вихованні дитини шляхом надання йому можливості систематичних побачень, можливості спільного відпочинку, та визначити місце і час їхнього спілкування.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 Цивільно-процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставин, які свідчать про те, що спілкування батька із сином перешкоджає нормальному розвиткові дитини, що батько обирає форми і методи виховання, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, судом не встановлено. Тому за встановлених судом обставин, коли сторони не можуть дійти згоди щодо участі батька у вихованні сина та спілкуванні з ним, для відновлення порушених прав позивача йому слід визначити способи його участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином та встановити місце і час спілкування з дитиною, а відтак, слід визначити наступний порядок участі батька - ОСОБА_2 у вихованні сина - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1: особисті побачення кожного понеділка, четверга та суботи протягом двох годин без присутності матері; з 10 години 00 хвилин суботи до 18 години 00 хвилин неділі перебування ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з ночівлею за місцем проживання батька - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, з урахуванням розпорядку дня дитини, її стану здоров'я та особистого бажання; спільного відпочинку один раз на рік, на протязі 10 днів в літній період пори року, без супроводу матері.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зустрічним позовом є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні вимог за первісною позовною заявою, судовий збір покладається на ОСОБА_1

У зв'язку із задоволенням позовних вимог за зустрічною позовною заявою, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за зустрічним позовом у розмірі 1762 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 141, 150, 153, 157, 159, 164 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Декларацією прав дитини та Конвенцією про права дитини, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволені первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - відмовити;

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення порушень прав батька - задовольнити;

Зобов'язати ОСОБА_1 у 5-ти денний строк, з дня набрання рішенням суду по цивільній справі № 758/13198/16-ц законної сили, усунути перешкоди у спілкуванні з сином - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1;

Визначити наступний порядок участі батька - ОСОБА_2 у вихованні сина - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1:

особисті побачення кожного понеділка, четверга та суботи протягом двох годин без присутності матері;

з 10 години 00 хвилин суботи до 18 години 00 хвилин неділі перебування ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з ночівлею за місцем проживання батька - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2, з урахуванням розпорядку дня дитини, її стану здоров'я та особистого бажання;

спільного відпочинку один раз на рік, на протязі 10 днів в літній період пори року, без супроводу матері;

Повне найменування сторін:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4, адреса зареєстрованого місця проживання в Україні: АДРЕСА_1);

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса місця проживання: АДРЕСА_2);

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні;

Рішення суду може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, що не брали участі у справі (якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки) - повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду міста Києва у письмовій формі з дотриманням вимог ст. 356 ЦПК України, - протягом тридцяти днів з дня його проголошення; учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - з дня отримання копії повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску й з інших поважних причин;

Законної сили рішення суду набирає після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано;

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду;

Відповідно до п. п. 15.5 п. 15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя В.В. Гребенюк