Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 756/8121/16-ц

провадження № 61-9310св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - Абросiмов Станiслав Сергiйович,

вiдповiдачi - публiчне акцiонерне товариство «Унiверсал Банк», ОСОБА_2

Ярослав Анатолiйович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касацiйну скаргу ОСОБА_2 Наталiї В'ячеславiвни на рiшення Оболонського районного суду

м. Києва вiд 18 жовтня 2016 року у складi суддi ОСОБА_3 та ухвалу апеляцiйного суду м. Києва вiд 23 листопада 2016 року у складi колегії суддiв: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ВСТАНОВИВ:

У липнi 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до публiного акцiонерного товариства «Унiверсал Банк» (далi - ПАТ «Унiверсал Банк»), ОСОБА_7 про визнання кредитного договору недійсним.

У листопаді 2015 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «8 Березня» (далі - ТОВ «8 Березня») про витребування земельної ділянки з незаконного користування.

Позов мотивовано тим, що 12 листопада 2007 року мiж вiдкритим акцiонерним товариством «Банк Унiверсальний» (далi ВАТ «Банк Унiверсальний»), правонаступником якого є публiчне акцiонерне твариство «Унiверсал Банк» (далi ПАТ - «Унiверсал Банк»), та її чоловiком ОСОБА_7 було укладено кредитний договір згiдно умов якого кредитор зобов'язується надати позичальнику грошовi кошти в сумі 77 тис. доларiв США, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмiрi 12,45 % рiчних. Їй було відомо, що чоловiк бере кредит на придбання квартири АДРЕСА_1. Вважає, що цей кредитний договір суперечить вимогам частини третьої статті 65 СК України, частини першої статті 219 ЦК України, оскiльки вона не надавала згоди на укладення цього кредитного договору. Kpiм того, спiрний договір не мiстить вiдомостей щодо наявностi у банку генеральної ліцензії та письмового дозволу на здійснення валютних операцій. Також, умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовiсностi, його наслiдком є iстотний дисбаланс договiрних прав та обов'язкiв на шкоду позивача - споживача кредитних вiдносин. Несправедливими є умови кредитного договору в частинi надання кредиту в доларах США, що значно погіршує становище позичальника, оскiльки покладає на нього всі ризики знецiнення національної валюти.

3 урахуванням наведеного позивачка просила суд визнати недiйсним спiрний кредитний договір, укладений мiж ВАТ «Банк Унiверсальний» та

ОСОБА_7

Рiшенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року у задоволеннi позову ОСОБА_2 вiдмовлено.

Рiшення районного суду мотивована тим, що банком та позичальником при укладеннi кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх iстотних умов цього договору, зокрема, надання кредиту в iноземнiй валютi, про що свiдчить пiдписання договору сторонами та його виконання. Позичальник також пiдтвердив своїм пiдписом, що він ознайомлений з умовами кредитування, та вiдповiдно погодився зi всіма умовами кредитного договору, пiдписавши його. ОСОБА_2 було надано згоду на укладення ОСОБА_7 оспорюваного кредитного договору. Договiр укладено у вiдповiдностi до вимог чинного законодавства, тому відсутні пiдстави для визнання його недійсним.

Ухвалою апеляцiйного суду м. Києва від 23 листопада 2016 року апеляцiйну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_9 залишено без задоволення, рiшення Оболонського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року залишено без змiн.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої iнстанцiї дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання спiрного кредитного договору недiйсним. При його укладеннi було досягнуто згоди щодо всіх iстотних умов цього договору, ОСОБА_2 було надано згоду на його укладення, договір пiдписаний та виконувався стронами.

У касацiйнiй скарзi, поданiй до Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ 15 грудня 2016 року ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матерiального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуванi судові рiшення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовiсностi, його наслiдком є iстотний дисбаланс договiрних прав та обов'язкiв на шкоду позивача - споживача кредитних вiдносин. Станом на момент звернення банку з позовом про стягнення заборгованостi за цим кредитним договором, сума оплачених ОСОБА_7 коштiв врази бiльша від еквiваленту позичених ним коштiв на момент укладення спiрного договору.

Вiдзиву на касацiйну скаргу не надходило.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.

Судами встановлено, що 12 листопада 2007 року мiж ВАТ «Банк Унiверсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір вiдповiдно до якого банк надав позичальнику грошовi кошти в розмiрi 77 тис. доларiв США строком до 01 листопада 2037 року зi сплатою процентiв у розмiрi 12,45 % рiчних.

Пунктом 1.1 договору сторони погодили, що розмiр базової процентної ставки може змiнюватися згiдно умов цього договору.

У пунктi 2.12 договору сторони погодили, що кредитор може збiльшити процентну ставку, зазначену у пунктi 1.1 договору, у разi змiни Нацiональним банком України розмiру облiкової ставки, або у разi запровадження адмiнiстративних та iнших заходiв, якi збiльшують вартість коштiв на українському ринку та в iнших випадках, якщо кредитор обґрунтовано вважає, що така змiна відповідає ринковим умовам або має безпосереднiй вплив на варстість кредитних pecypciв кредитора.

Про змiну відсоткової ставки кредитор має повiдомити позичальника письмово за 15 календарних днів до дати змiни процентної ставки. У разi незгоди зi змiною процентної ставки позичальник має право у строк не пiзнiше останнього робочого дня, що передує початку дії нової процентної ставки достроково повернути всю суму кредитних коштів, нараховані відсотки та розiрвати договір. Факт непогашення позичальником у зазначений строк всієї існуючої суми заборгованостi є згодою позичальника з новим розмiром процентної ставки.

Вiдповiдно до пункту 1.1.1 договору за користування коштами понад встановлений строк (або термiни погашення) нараховується процентна ставка в розмiрi 37,35 % рiчних. Розмiр підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановленi цим договором термiни сплати щомiсячних платежiв застосовуються до всієї простроченої суми основного боргу позичальника. Пiд терміном «прострочена сума основного боргу» сторони розумiють суму кредиту, що надана позичальнику за договором та станом на певну дату не повернена останнім до кредитора у термiни її погашення згiдно умов договору.

Пунктом 2.1.3 кредитного договору передбачено вiдкриття позичальником поточного рахунку НОМЕР_1 (НОМЕР_2) у кредитора для здiйснення розрахунково-касового обслуговування операцiй позичальника з надання та погашення кредиту.

Вiдповiдно до пункту 2.3 договору видача кредиту за цим договором проводиться на поточний рахунок позичальника, вiдкритий згiдно умов пункту 2.1.3 договору.

Зпдно пунктiв 2.4-2.5 кредитного договору, погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків здійснюється позичальником шляхом сплати щомiсячних платежiв, розмiр яких встановлений в графiку погашення кредиту, що викладений у додатку № 2 до договору.

Вищезазначенi умови договору позичальник розумiв та погодив, про що свiдчить його пiдпис у кредитному договорі.

При укладенні договору банком було надано копiю заяви ОСОБА_2, завiреної приватним нотаріусом Київського міського нотарiального округу Русанюк З. З., про надання згоди на придбання її чоловiком квартири, укладення кредитного договору від 12 листопада 2007 року та договору iпотеки від 12 листопада 2007 року, договорів про внесення змiн та доповнень до договору iпотеки (а.с. 71-73).

Kpiм того, 21 жовтня 2014 року мiж ПАТ «Унiверсал Банк» та ОСОБА_2 було укладеного договiр поруки, за яким остання поручилася за виконання ОСОБА_7 зобов'язань за вказаним кредитним договором

вiд 12 листопада 2007 року та додатковою угодою до нього вiд 21 жовтня

2014 року.

Пунктами 10, 11 постанови Пленуму Вищого спецiалiзованого суду України з розгляду цивiльних i кримiнальних справ № 5 вiд 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирiшеннi спорiв, що виникають iз кредитних правовiдносин» судам роз'яснено, що статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривнi, але не встановлює сферу її обiгу, а статтею 192 ЦК передбачено, що iноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках i в порядку, встановлених законом.

Отже, банк як фiнансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки i банкiвську діяльність») банкiвську та генеральну ліцензії на здiйснення валютних операцiй або письмовий дозвiл на здiйснення операцiй iз валютними цiнностями, який до переоформлення Нацiональним банком України вiдповiдних лiцензiй на виконання вимог пункту 1 роздiлу ІІ Закону України вiд 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змiн до деяких законiв України щодо регулювання дiяльностi банків» є генеральною лiцензiєю на здiйснення валютних операцiй, має право здiйснювати операції з надання кредитiв у iноземнiй валютi (пункт другий статті 5 Декрету про валютне регулювання).

Щодо вимог пiдпункту &quви;в&q?iд; пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявнiсть індивідуальної ліцензії Нацiонального банку України на здiйснення операцiй щодо надання та одержання резидентами кредитiв у iноземнiй валютi, якщо термiни i суми таких кредитiв перевищують встановленi законодавством межi, то, оскiльки на цей час законодавством Укрїни не встановлено термінів i сум кредитiв у iноземнiй валютi як критеріїв їх вiднесення до сфери дії режиму iндивiдуального лiцензування, ця норма не може застосовуватись судами.

У разi виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання iноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (пiдпункт &q?ст;г&qu(п; пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Нацiональним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Нацiональний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачi Нацiональним банком України iндивiдуальних лiцензiй на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правлiння Нацiонального банку України

від 14 жовтня 2004 року № 483. Згiдно з пунктом 1.5 цього Положення використання iноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо iнiцiатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцiй уповноваженого банку, на здiйснення яких Нацiональний банк видав йому банкiвську лiцензiю та письмовий дозвiл на здiйснення операцй з валютними цiнностями).

У зв'язку з наведеним суди повиннi виходити з того, що надання та одержання кредиту в iноземнiй валютi, сплата процентiв за таким кредитом не потребують наявностi індивідуальної ліцензії на використання iноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зi сторін кредитного договору.

Судом встановлено, що 04 грудня 2001 року від Нацiонального банку України

ВАТ «Банк Унiверсальний» отримано банкiвську лiцензiю № 92 на здiйснення операцiй, визначених частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки i банкiвську дiяльнiсть», та дозвiл № 92-1 на право здiйснення операцiй, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки i банкiвську дiяльнiсть».

Отже, ВАТ «Банк Унiверсальний» мав право надавати позичальнику кредит в iноземнiй валютi, а також приймати платежi, спрямованi на погашення кредиту та відсотків за користування кредитом в iноземнiй валютi.

З урахуванням встановлених у справi обставин на пiдставi дослiджених доказiв, яким надано належну оцiнку, суди дiйшли законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання недiйсним спiрного кредитного договору й вірно зазначили про те, що при його укладеннi було досягнуто згоди щодо всіх iстотних умов цього договору, ОСОБА_2 було надано згоду на його укладення, договір пiдписаний та виконувався стронами.

Доводи касаційної скарги висновкiв судів не спростовують, на законнiсть судових рiшень не впливають, а направленi на переоцiнку доказiв, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирiшеннi вказаної справи судами правильно визначено характер правовiдносин мiж сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рiшення Оболонського районного суду м. Києва вiд 18 жовтня 2016 року та ухвалу апеляцiйного суду м. Києва вiд 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк