Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 717/2114/16-ц

провадження № 61-21633св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Чернівецької області в інтересах держави,

відповідачі: Вартиковецька сільська рада Кельменецького району Чернівецької області, ОСОБА_3,

третя особа - Кельменецька районна державна адміністрація Чернівецької облсті,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Чернівецької області на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2017 року у складі суді Туржанського В. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 березня 2017 року в складі колегії суддів: Одинака О. О., Кулянди М. І., Половінкіної Н. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Кельменецька місцева прокуратура Чернівецької областізвернулася до суду з позовом до Вартиковецької сільської ради Кельменецького району, ОСОБА_3, третя особа - Кельменецька районна державна адміністрація Чернівецької області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора та зобов'язання повернути земельну ділянку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішеннями Вартиковецької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області від 11 грудня 2015 року та 12 травня 2016 року ОСОБА_3 наданий дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 7,24 га в оренду - для ведення фермерського господарства та затверджено проект землеустрою щодо відведення вказаної ділянки. Проте сільська рада, приймаючи вказані вище рішення, не пересвідчилась у дійсності волевиявлення ОСОБА_3, наявності у нього бажання створити фермерське господарство та можливості вести таке господарство. Відповідач після укладення договору оренди та передачі земельної ділянки протягом трьох місяців не звернувся до державного реєстратора для реєстрації фермерського господарства, чим порушив вимоги закону.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення 2 сесії 7 скликання Вартиковецької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області від 11 грудня 2015 року про дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду; визнати незаконним та скасувати рішення 6 сесії 7 скликання Вартиковецької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області від 12 травня 2016 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду;визнати недійсним договір оренди землі від 31 серпня 2016 року, укладений між Вартиковецькою сільською радою Кельменецького району Чернівецької області та ОСОБА_3;скасувати рішення державного реєстратора апарату Кельменецької районної державної адміністрації від 31 серпня 2016 року № 16362785 про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки комунальної власності, площею 7,24 га, яка надана ОСОБА_3, та зобов'язати ОСОБА_3 повернути вказану вище земельну ділянку в комунальну власність Вартиковецької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області.

Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2017 року у задоволенні позову Кельменецької місцевої прокуратури Чернівецької області відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 у заяві належним чином обґрунтував розмір земельної ділянки, місце її розташування з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, а після отримання в оренду спірної земельної ділянки відповідач уклав відповідні договори, які свідчать про наявність матеріальних і технічних можливостей для діяльності фермерського господарства, а також використання та обробітку землі. Позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі є необґрунтованими, оскільки оскаржувані рішення, якими вирішено питання про передання земельної ділянки в оренду, відповідають вимогам законодавства, а договір оренди землі містить всі істотні умови, визначені статтею 15 Закону України «Про оренду землі», укладені з дотриманням вимог статей 4-6, 11, 17, 19 вказаного Закону, відповідають іншим вимогам законодавства, право оренди зареєстровано у встановленому законодавством порядку, а тому підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання правочину недійсним, немає.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 30 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що заява ОСОБА_3 у цілому відповідала вимогам закону, а саме в такій заяві зазначено бажаний розмір і місце розташування ділянки, до заяви додано обґрунтування розміру земельної ділянки з урахування перспектив діяльності фермерського господарства, копію диплома про наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, та довідки реєстраційної служби та селищної ради про те, що ОСОБА_3 не використовував своє право на створення фермерського господарства. Незазначення у заяві кількості членів фермерського господарства не впливало на розгляд такої заяви, оскільки на момент подання заяви фермерське господарство ще не було створене. Вартиковецька сільська рада Кельменецького району Чернівецької області як орган місцевого самоврядування пересвідчилась у дійсності волевиявлення ОСОБА_3, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду, а саме виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельній ділянці, наданій для ведення фермерського господарства.

У квітні 2017 року заступник прокурора Чернівецької області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 березня 2017 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що у своїй заяві ОСОБА_3 не зазначив перспективи подальшої діяльності фермерського господарства, наявні для цього ресурси та можливості. Сільська рада при розгляді заяви не пересвідчилась у дійсності його волевиявлення, наявності у нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу, не перевірила його трудових і матеріальних ресурсів. Між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 14 листопада 2015 року укладений договір, згідно з яким ОСОБА_5 зобов'язувався надавати ОСОБА_3 сільськогосподарську техніку. Проте при зверненні 16 листопада 2015 року до сільської ради із заявою вказаний договір ОСОБА_3 не був наданий і сільською радою оцінка цьому договору не надавалася. Сільська рада (формально підійшла до вирішення заяви ОСОБА_3 і перевірки трудових та матеріальних ресурсів, чим створила передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання суб'єктами господарювання в користування земель комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів, однак це не було враховано судом першої та апеляційної інстанції при розгляді цього спору. ФГ «Заплітний» створено одноособово ОСОБА_3 та у нього немає членів господарства, а також відсутня необхідна сільськогосподарська техніка й інші засоби обробітку земель значних площ.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та надано строк на подання заперечення, а ухвалою від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 16 листопада 2015 року ОСОБА_3 подав заяву до сільської ради с. Вартиківці Кельменецького району Чернівецької області, у якій просив надати йому дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для створення фермерського господарства, загальною площею 7,2422 га, в урочищі «Капова» в межах населеного пункту с. Вартиківці.

До своєї заяви ОСОБА_3 додав копію диплому молодшого спеціаліста, згідно з яким він закінчив Хотинський сільськогосподарський технікум і відповідно до рішення Державної кваліфікаційної комісії від 05 листопада 1993 року йому присвоєно кваліфікацію техніка-механіка. ОСОБА_3 також додав до заяви документ «Обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства (бізнес-план)».

Рішенням Вартиковецької сільської ради Кельменецького району Чернівецької області від 11 грудня 2015 року ОСОБА_3 наданий дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 7,24 га - для ведення фермерського господарства в урочищі «Капова» в межах с. Вартиківці із земель запасу сільської ради.

За замовленням ОСОБА_3 ПП «Земтехсервіс» виготовлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства, яка знаходиться в урочищі «Капова» с. Вартиківці Кельменецького району.

Згідно з рішенням сільської ради с. Вартиківці від 12 травня 2016 року сільська рада затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_3, загальною площею 7,2422 га, для ведення фермерського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, в урочищі «Капова» в межах населеного пункту с. Вартиківці та вирішила передати відповідачу в оренду строком на 25 років цю земельну ділянку, встановити оренду плату в розмірі 4 % нормативної грошової оцінки.

31 серпня 2016 року між Вартиковецької сільською радою Кельменецького району та ОСОБА_3 укладений договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 в урочищі «Капова» в межах населеного пункту с. Вартиківці - для ведення фермерського господарства строком на 25 років.

Згідно з рішенням державного реєстратора Кельменецької районної державної адміністрації від 13 вересня 2016 року за № 16362785 проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки комунальної власності, площею 7,2422 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка надана ОСОБА_3

Звертаючись до суду із цим позовом, прокурор вказував на те, що сільська рада порушила вимоги Закону України «Про фермерське господарство» та не надала оцінки обставинам та умовам зазначеним у заяві ОСОБА_3, не перевірила як відповідач обґрунтував розмір земельної ділянки 7,2 га, про яку просив у заяві, які перспективи діяльності фермерського господарства він наводив при цьому.

З огляду на положення статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди. За правилом статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним.

Закон України «Про фермерське господарство» визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України, до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (абзац другий частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство»).

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 цього Закону вимог та умов. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен надати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог прокурора, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_3 надав усі передбачені Законом України «Про фермерське господарство» документи, необхідні для надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок за межами населених пунктів із метою надання їх в оренду для створення фермерського господарства, а не у власність, тому суд дійшов висновку про те, що спірні рішення сільської ради, на підставі яких відповідач отримав земельну ділянку в оренду, видані відповідно до вимог законів України «Про фермерське господарство» та «Про оренду землі». Відповідач створював фермерське господарство особисто, просив надати земельні ділянки на умовах оренди, тому не міг указати кількості членів фермерського господарства та наявності в них права на безоплатне одержання земельних ділянок, розміри яких заявник визначив з урахуванням перспектив діяльності його майбутнього фермерського господарства. Суд установив, що спірні земельні ділянки обробляються та використовуються за цільовим призначенням.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У контексті цієї норми під майном розуміється ціла низка інтересів економічного характеру, до яких можна віднести й право оренди земельної ділянки для створення фермерського господарства.

У практиці Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32)). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)).

Ухвалюючи рішення в справі, яка переглядається, суд пересвідчився в дійсності волевиявлення ОСОБА_3 на створення фермерського господарства з метою вироблення товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації для отримання прибутку на земельній ділянці, наданій для ведення фермерського господарства, перевірив, чи обробляє орендовану землю створене ОСОБА_3 фермерське господарство, чи досягається фактично законна мета оренди земельної ділянки, тобто чи насправді виникли та існують законні сподівання ОСОБА_3 на здійснення майнового права - оренду землі, чи вважаються такі сподівання практичними у своїй реалізації. Тому висновок суду про необхідність захисту права ОСОБА_3 на мирне володіння майном з огляду на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції є обґрунтованим.

Посилання заявника на те, що у заяві ОСОБА_3 не наведено відповідного обґрунтування підстав можливого ведення фермерського господарства без наявності сільськогосподарської техніки та інших засобів обробітку землі, не визначено кількості членів фермерського господарства та наявні інші порушення процедури передачі землі в оренду, є безпідставними, та спростовуються матеріалами цієї справи.

Твердження прокурора про те, що відповідач після укладення договору оренди та передачі земельної ділянки протягом трьох місяців не звернувся до державного реєстратора для реєстрації фермерського господарства, чим порушив вимоги закону, є безпідставними, з огляду на таке.

Статтею 8 Закону України «Про фермерське господарство»передбачено, що фермерське господарство підлягає державній реєстрації після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації.

У справі, яка є предметом перегляду, ОСОБА_3 набув право користування спірною земельною ділянкою, загальною площею 7,2422 га, 31 серпня 2016 року, а ФГ «Заплітний» створено 18 січня 2017 року, проте уже 23 грудня 2016 року керівник Кельменецької місцевої прокуратури Чернівецької областіподав до суду позов, у якому зазначив, що відповідач не має дійсного волевиявлення на створення фермерського господарства та обробітку цієї землі.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про фермерське господарство»фермерське господарство діє на умовах самоокупності. Всі витрати господарство покриває за рахунок власних доходів та інших джерел, не заборонених законодавством. Фермерське господарство самостійно визначає напрями своєї діяльності, спеціалізацію, організує виробництво сільськогосподарської продукції, її переробку та реалізацію. На власний розсуд та ризик набирає партнерів з економічних зв'язків у всіх сферах діяльності, у тому числі іноземних. Фермерське господарство має право вступати в договірні відносини з будь-якими юридичними або фізичними особами, органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про фермерське господарство» трудові відносини у фермерському господарстві базуються на основі праці його членів. У разі виробничої потреби фермерське господарство має право залучати до роботи в ньому інших громадян за трудовим договором. Тому ФГ «Заплітний» має право самостійно визначати, чи потрібно для виробництва товарної сільгосппродукції мати у власності нерухоме або рухоме майно, техніку або ж наймати його за договорами оренди, підряду про надання послуг.

Крім того, прокурор послався на те, що у заяві ОСОБА_3 не наведено відповідного обґрунтування підстав можливого ведення фермерського господарства без наявності сільськогосподарської техніки та інших засобів обробітку землі.

Разом з тим у матеріалах справи міститься договір оренди, укладений 14 листопада 2015 року між ОСОБА_3 (орендар) та ОСОБА_5 (орендодавець), предметом якого є сільськогосподарська техніка, необхідна для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи рішення про відмову в задоволенні позову, дійшов правильного висновку, що позивач не навів підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки як недійсного правочину, натомість ОСОБА_3 дотримася передбаченого законодавством порядку отримання громадянами земельних ділянок в оренду, а докази, надані відповідачем, свідчать про його волевиявлення щодо створення фермерського господарства. Наявним у справі доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку та з урахуванням усіх обставин у справі правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки всі умови, передбачені статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство», ОСОБА_3 дотримані.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які скаржник посилався в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 408, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Чернівецької області залишити без задоволення.

Рішення Кельменецького районного суду від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик