Справа №487/4429/17 19.09.2018
Провадження №22-ц/784/1157/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/4429/17 Категорія 5
Провадження №22-ц/784/1157/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю представника позивачки -ОСОБА_1,

відповідачки - ОСОБА_2,

третьої особи - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2018 року, постановлене під головуванням судді Тихонової Н.С. в приміщенні суду о 17 год. 41 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, ОСОБА_6, про визнання права власності на частину житлового будинку, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила та в якому посилалась на те, що 02 серпня 2004 року вона та її дочка - відповідачка ОСОБА_2 в порядку приватизації набули право власності на квартиру АДРЕСА_1. Домоволодіння АДРЕСА_1 фактично є житловим двором, в якому розташовані квартири, подібні до квартири № 3 та службові будівлі (сараї, гаражі, майстерні, тощо). Відповідно до технічного паспорту на вказану квартиру від 15.10.2007р. до квартири №3 відносилась службова будівля - самовільно побудована майстерня (літ. З) загальною площею 30,9 кв. м., на яку рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.03.2008р. за нею та ОСОБА_2, як власниками квартири №3, було визнано право власності.

В 2009 році нею та відповідачкою було прийнято рішення про сумісне будівництво на території двора по АДРЕСА_1 нового житлового будинку. За згодою сусідів новий житловий будинок було вирішено побудувати на місці майстерні (літ. З) та гаражу, який належав сусіду ОСОБА_6 - власнику квартири №2.

Враховуючи, що ОСОБА_2 мала власну сім'ю - чоловіка та доньку, будувати новий будинок вирішили таким чином, щоб він складався з двох однакових, але відокремлених приміщень (квартир) для проживання її та сім'ї ОСОБА_2 Оскільки на той час вона вже фактично постійно проживала та працювала в Італії, то домовилась із відповідачкою, що вся діяльність, пов'язана з оформленням дозвільної документації, буде здійснюватися відповідачкою за погодженням із нею. Також вони домовились, що фінансування будівництва нового будинку буде здійснюватися ними сумісно в рівних ролях, оскільки після завершення будівництва вони стануть співвласницями нового житлового будинку і кожна з них фактично отримає для проживання одну з двох однакових квартир. Крім цього позивачка зазначила, що на виконання вказаної домовленості вона здійснила витрати на будівництво будинку в загальній сумі 437904,66 грн.

04.12.2011 року відповідачка отримала на своє ім'я свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 253,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2. Проте, під час приїзду до Миколаєва в 2017 році позивачка з'ясувала, що переоформлення на неї права власності на 93/200 частки житлового будинку неможливе, оскільки відповідна угода потребує нотаріального оформлення, а чоловік відповідачки - ОСОБА_3 не надає останній згоди на укладення такої угоди. За таких обставин позивачка позбавлена можливості оформити документи на право власності на належні їй 93/200 частки житлового будинку в позасудовому порядку. На підставі викладеного, позивачка просила суд визнати за нею право власності на 93/200 частки житлового будинку по АДРЕСА_2.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2018 року відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_5 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просила задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_5, а рішення районного суду скасувати.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 визнала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Третя особа ОСОБА_3 та його представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в цілому відповідає.

Так, судом було встановлено, що 02.08.2004 року позивач ОСОБА_7 та її донька ОСОБА_2, в порядку приватизації набули право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, по ? частці кожна, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03.08.2004р. та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації, номер запису 20169 в книзі 121.

Відповідно до технічного паспорту на вказану квартиру від 15.10.2007р. до квартири №3 відносилась службова будівля - самовільно побудована в 2007 році майстерня загальною площею 30,9 кв. м. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.03.2008р. за ОСОБА_5 та ОСОБА_2, як співвласниками квартири №3, було визнано право власності на самовільно побудовану в 2007 році майстерню загальною площею 30,9 кв. м.

В подальшому на замовлення відповідачки в 2009 році було виготовлено проект 2-х поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Згідно пояснень учасників справи будівництво вказаного житлового будинку здійснювалось на місці майстерні, яку було демонтовано. Вказане підтверджується і проектом будівництва, згідно якого будівництво здійснюється на ділянці, де знаходиться сарай замовника, який підлягає демонтажу.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28 травня 2010 року №759 житловому будинку по АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_2, надано нову адресу: АДРЕСА_2. 04.12.2011 року відповідачка отримала на своє ім'я свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 253,4 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Також судом було встановлено, що відповідачка з 25 жовтня 2003 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з третьою особою ОСОБА_3 Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 19.03.2018 року шлюб між вказаними особами розірвано.

Крім того, судом було встановлено, що квартира АДРЕСА_1, яка належала сторонам на праві спільної часткової власності, не була використана при будівництві будинку, і була продана сторонами у справі іншій особі до звернення до суду із позовом.

Тому суд вважав, що право на частку будинку, на яку претендує позивачка, має ОСОБА_3 відповідно до ст.60 СК України, як на майно набуте подружжям у шлюбі.

Крім того, третя особа ОСОБА_3 під час розгляду справи зазначав, що також брав участь у спільній діяльності по будівництву будинку, а тому має право на нього. Проте ОСОБА_3 заперечує факт вчинення правочину - договору між позивачкою та відповідачкою про спільну діяльність у будівництві будинку. Крім того, майстерня, на місці якої побудовано будинок, була збудована в 2007 році, тобто під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_8, а як наслідок, в тому числі, за рахунок спільних коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_8

Оскільки факт вчинення правочину, на існування якого посилається позивачка, оспорюється одним із співвласників будинку, то, відповідно до ст.218 ЦК України, на підтвердження факту існування угоди, яка підлягає укладенню у письмовій формі відповідно до вимог ст.218 ЦК України, сторони повинні надати письмові або інші докази, крім показів свідків.

Статтями 1130, 1131 ЦК України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Ч. 1 ст. 1134 ЦК України встановлено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном.

В ст. 1133 ЦК України зазначено, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Цивільний кодекс України не встановлює особливих правил або вимог до участі у спільній діяльності фізичних осіб.

Таким чином, за договором про спільну діяльність кожен з учасників вносить свій вклад (внесок) для досягнення спільної мети (ст. 1130 ЦК України). Внеском учасника - фізичної особи в спільну діяльність можуть бути як грошові кошти, так і майно, майнові права, а в окремих випадках професійні знання , навички, вміння (у т. ч. трудова участь), ділова репутація та ділові зв'язки. Якщо учасник робить грошовий внесок, то, по суті, він стає інвестором. При цьому, його функції зводяться, як правило, виключно до фінансування спільної діяльності. У договорі визначається розмір внеску даного учасника та розмір його частки в збудованому об'єкті нерухомості (у відсотках).

Проаналізувавши зазначені обставини по справі та положення законодавства, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку, що позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження розміру своєї частки у збудованому об'єкті нерухомості - будинку. Квитанції, чеки, накладні, переписка з відповідачем, належність позивачці майстерні на праві спільної часткової власності з відповідачкою, підтверджує лише її участь у будівництві будинку, але не визначає розмір частки, яка їй належить у збудованому об'єкті.

Враховуючи участь у будівництві будинку ще й інших осіб, позов до яких не пред'являвся, то визначення розміру частки позивачки у спільно побудованому будинку в тому числі із застосуванням положень ч.2 ст.1133 ЦК України, на думку суду належить здійснювати в судовому порядку шляхом пред'явлення позову до всіх учасників спільного будівництва будинку, в тому числі й до ОСОБА_3

Тому, оскільки позов пред'явлено позивачкою лише до одного з учасників спільної діяльності, суд дійшов висновку, що вирішення спору по суті призведе до порушення прав інших учасників спільної діяльності, які оспорюють факт участі позивачки у ній, а за такого у задоволенні позову вважав необхідним відмовити.

Висновки суду відповідають матеріалам справи та законодавству, що регулює спірні правовідносини, оскільки, як убачається з письмових пояснень позивачки, направлених нею на адресу апеляційного суду, вона стверджувала, що вони саме з третьою особою ОСОБА_3 радилися та приймали рішення перед початком будівництва будинку та детально і дуже виважено обговорювали всі питання будівництва, а саме: що будинок буде будуватися на місці належної їй з дочкою майстерні, що загальними зусиллями, об'єднавши кошти, вони зможуть побудувати один будинок з 2 квартирами в центрі міста для проживання її та сім'ї ОСОБА_3, що розраховувати слід на кошти, які отримали відповідач та третя особа від продажу квартири, подарованої їм на весіллі матір'ю третьої особи, та 2-х-поверхової дачі, подарованої нею відповідачці та третій особі на весіллі, а також на кошти, які вона до того часу заробила в Італії та продовжить ще заробляти. Також посилалася на те, що саме третя особа звітував перед нею за використані кошти та надавав чеки.

Відповідачка в суді апеляційної інстанції не заперечувала участі третьої особи в домовленості на будівництво та у здійсненні будівництва спірного будинку. Пояснила, що будинок бажали збудувати для позивачки та для їх з третьою особою сім'ї, що на будівництво були використані також кошти, які вона отримала від продажу дачі, а третя особа - від продажу квартири, подарованої матір'ю третьої особи на весіллі.

Зазначені обставини свідчать про те, що за ствердженнями самої позивачки домовленість на здійснення будівництва спірного будинку була досягнута не тільки з відповідачкою, як це зазначено в позові, а в тому числі і з третьою особою.

Не зважаючи на це, позов було заявлено тільки до дочки позивачки і не заявлено в установленому законом порядку до ОСОБА_3, як до учасника, за ствердженням позивачки, спільної діяльності по будівництву спірного будинку.

Необхідність залучення ОСОБА_3 до участі у справі у якості відповідача випливає і з положень ч.2 ст. 218 ЦК України, яка передбачає, що у разі недодержання сторонами письмової форми правочину, одна із сторін правочину має право на заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, крім пояснень свідків. Як убачається з матеріалів справи, договір про сумісну діяльність, не зважаючи на вимоги ч.1 ст.1131 ЦК України, у письмовій формі укладено не було. Третя особа ОСОБА_3 заперечує факт вчинення договору про сумісну діяльність як між ним та позивачкою, так і між позивачкою та відповідачкою, наполягаючи, що позивачка добровільно надавала допомогу грошима їм з відповідачкою під час будівництва будинку, як і його батьки, а також на тому, що будинок будувався тільки для подружжя ОСОБА_3 та їх дочки, а даний позов позивачкою заявлено тільки тому, що між ОСОБА_2 та ним існує спір про розподіл майна подружжя, який перебуває на розгляді в суді. Проте, не будучи стороною у справі, він позбавлений можливості адекватно відстоювати свою позицію, оскільки процесуальні права відповідача та третьої особи не є тотожними.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Положення даної статті кореспондується наряду з іншим також у те, що позови повинні заявлятися до належних відповідачів.

Згідно ст.48 ЦПК України сторонами в справі можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Відповідачем в цивільному процесі є особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у справі для відповіді за пред'явленими позовними вимогами.

Виходячи з аналізу зазначених норм права та системного аналізу матеріалів справи, слід дійти висновку, що права позивачки, для захисту яких вона звернулася до суду порушує, не визнає та оспорює саме третя особа, а не відповідачка, яка просила під час розгляду справи задовольнити вимоги позивачки, оскільки саме третя особа не визнає наявності договору про сумісну діяльність з метою створення власності як для позивачки, так і для сім'ї ОСОБА_3, саме він за ствердженням позивачки не надає дозволу на переоформлення половини будинку на неї, тощо. Отже, із системного аналізу заявлених позовних вимог та письмових пояснень позивачки випливає, що належними відповідачами у справі мають бути як відповідачка, так і ОСОБА_3, який до участі у справі у якості відповідача залучений не був.

Згідно ч.1 ст. 51 ЦПК України суд лише за клопотанням позивача, має право залучити до участі у справі співвідповідача, а згідно ч.2 даної статті замінити первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо позов подано не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка не зверталася до суду з клопотанням щодо залучення до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_3

Враховуючи зазначені вище обставини у справі та положення законодавства, суд правомірно дійшов висновку, що оскільки позов пред'явлений позивачкою лише до одного з учасників спільної діяльності, то вирішення спору по суті призведе до порушення прав інших учасників спільної діяльності, які оспорюють факт участі позивачки у ній, а за такого у задоволенні позову вважав необхідним відмовити, що само по собі не позбавляє позивачку можливості повторно заявити аналогічний позов, але до всіх належних відповідачів.

Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача, оскільки не має передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає недоцільним давати аналіз інших доводів апеляційної скарги стосовно доведеності, як розміру частки позивачки у збудованому об'єкті нерухомості, так і розміру часток відповідачки та третьої особи, оскільки вони можуть стати предметом доказування у іншій справі у разі звернення позивачки з позовом до всіх належних відповідачів.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення судом норм процесуального законодавства, які виразилися у відмові у допиту свідків, не знайшли свого підтвердження, оскільки згідно ч.2 ст. 218 ЦК України у разі не додержання сторонами письмової форми правочину, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а отже і доведення вчинення його на певних умовах, якщо інша сторона це заперечує, може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. При цьому рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 21 вересня 2018 року