Провадження № 2/522/7144/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А. Ю.

за участю секретаря судового засідання Іскрич В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (65023, АДРЕСА_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД» (68003, м. Чорноморськ, вул. Першотравнева, 3) про примусове виконання обовязку в натурі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив суд примусити ТОВ «Добробуд ЛТД» виконати умови договору.

ТОВ «Добробуд ЛТД» надало відзив та відповіді на письмове опитування учасника справи, як свідка, проти задоволення позову заперечувало.

Представником Позивача було подано клопотання у судовому зсіданні 19.10.2018р. про зобовязання Відповідача надати вичерпні відповіді на питання. ТОВ «Добробуд ЛТД» повторно надало відповіді на питання, також зазначивши, що виклад питань змінився у звязку із чим, кількість питань перевищувало 10 питань, визначених статтею 93 ЦПК України.

23.10.2018р. Представником Позивача було заявлено ряд клопотань, у задоволені яких було відмовлено у звязку із тим, що вони були подані у стадії судового розгляду справи, однак згідно з діючим цивільно-процесуальним законодавством зазначені клопотання можуть заявлятись лише на стадії підготовчого провадження в справі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити.

Проаналізувавши норми чинного законодавства та матеріали справи суд приходить до наступного.

Позивачем було укладено наступні договори:

- договір № Б-348/03, 56-П купівлі-продажу облігацій ТОВ «Добробуд ЛТД» від 26.07.2007р.

- договір № Г1/Д-46 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 26.07.2007р.

Згідно з договором № Г1/Д-46 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 26.07.2007р зазначений договір є договором міни майнових прав на цінні папери (облігацію). Розділ 2 договору №Г1/Д-46 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 26.07.2007р. визначає, що пай це безумовне майнове право на новозбудоване майно (після здавання Об'єкту будівництва в експлуатацію), що після державної реєстрації (за ініціативою Пайовика) стає правом власності Пайовика на Новозбудоване майно як на нерухомість. Об'єктом будівництва є Багатоповерховий жилий комплекс із вбудованими приміщеннями для обслуговування й підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, Гагарінське плато 5/1. Новозбудоване майно квартира з будівельним номером 60, розрахунковою площею 65,43 кв. м., що розташована на 8-му поверсі жилого будинку №1 Багатоповерхового жилого комплексу із вбудованими приміщеннями для обслуговування й підземним паркінгом за адресою: м. Одеса, Гагарінське плато 5/1. Право власності Пайовика на майно виникає в порядку встановленому цивільним законодавством України. До виникнення права власності пайовика на новозбудоване майно як на нерухомість Пайовик не має права розпоряджатися Новозбудованим майном як нерухомістю.

Згідно з п. 3.1. договору №Г1/Д-46 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 26.07.2007р. ТОВ «Добробуд ЛТД» зобов'язалось передати у власність Пайовика Пай, а Пайовик зобов'язався прийняти Пай та передати в обмін на Пай ТОВ «Добробуд ЛТД» ОСОБА_2 у власність.

Відповідно до п. 4.3. договору №Г1/Д-46 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 26.07.2007р. строк закінчення будівництва 2 квартал 2008 року.

Розділ 5 договору №Г1/Д-46 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 26.07.2007р. встанвлює порядок переходу прав власності на ОСОБА_2. П. 5.4. протягом десяти днів після письмового повідомлення ТОВ «Добробуд ЛТД» Пайовика про прийняття Об'єкту будівництва в експлуатацію, Пайовик зобов'язується передати ОСОБА_2 у власність ТОВ «Добробуд ЛТД».

Абз. 2 п.5.4. договору №Г1/Д-46 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 26.07.2007р, встановлює, що документальним підтвердженням належного виконання Пайовиком зобов'язання по передачі облігації у власність ТОВ «Добробуд ЛТД», а саме по перерахуванню ОСОБА_2 з рахунку в цінних паперах Пайовика на рахунок у цінних паперах ТОВ «Добробуд ЛТД» є копії наказу про переказ цінних паперів з рахунку в цінних паперах Пайовика на рахунок у цінних паперах ТОВ «Добробуд ЛТД» з відміткою Зберігача про прийняття переказу до виконання. А відповідно до п. 6.1. зобов'язання ТОВ «Добробуд ЛТД» щодо передачі Паю виникають лише після виконання Пайовиком своїх зобов'язань щодо передачі Пайовиком ОСОБА_2 ТОВ «Добробуд ЛТД».

Договір №Б-348/03, 56-П купівлі-продажу облігацій ТОВ «Добробуд ЛТД» від 26.07.2007р. регулює взаємовідносини між сторонами щодо передачі ТОВ «Добробуд ЛТД» у власність Позивача ОСОБА_2.

Сторони не заперечували того, що 17.03.2010 року Позивач здійснив погашення облігації у звязку із закінченням строку їх обігу у цивільному обороті.

01.04.2014р. ТОВ «Добробуд ЛТД» був виданий Сертифікат серія ІУ №91, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом обєкта за адресою, вул. Гагарінське плато 5/1, м. Одеса, Одеська область.

04.07.2014 року на імя ОСОБА_1 за його адресою вказаною в Договорі №Г1/Д-46 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 26.07.2007р ТОВ «Добробуд ЛТД» направило лист-повідомлення про прийняття обєкту будівництва до експлуатації та присвоєння поштової адреси. Зазначений лист був отриманий ОСОБА_1 18.07.2014 року згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 6503905. Копія листа збереглась у ТОВ «Добробуд ЛТД» та долучена до цієї Відповіді.

Відповідно до зазначеного листа ТОВ «Добробуд ЛТД» повідомило Позивача про прийняття будинку до експлуатації, присвоєння поштової адреси та необхідності 15.08.2014р. з'явитись за юридичною адресою для підписання необхідних документів.

15.08.2014р. ОСОБА_1 не з'явився для підписання необхідних документів згідно з Договором № Г1/Д-46 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 26.07.2007р. Відповідно до Договору №Г1/Д-46 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна від 26.07.2007р. (п. 7.2.) у разі прострочення ОСОБА_1 прийняття Паю більше ніж на 10 календарних днів, це вважається відмовою від виконання ним своїх зобовязань за Договором. Тому, ТОВ «Добробуд ЛТД» у відповідності до Договору розцінило дії ОСОБА_1, як відмову від своїх зобовязань за Договором.

У звязку із чим, ТОВ «Добробуд ЛТД» був направлений лист-повідомлення про розірвання Договору від 29.08.2014 р., який повернувся ТОВ «Добробуд ЛТД» у звязку із неотриманням його ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦКУ, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Закріплений у п. 1 ч. 2 ст. 319 ЦК принцип, відповідно до якого дії власника щодо його майна не повинні суперечити закону, є загальним універсальним обмеженням прав власника. Відсутність прямої заборони в законі надає власнику широке коло можливостей для здійснення права власності, в той час як заборона на здійснення певних дій є механізмом стримання власника.

Субєктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком того, яке відповідно до закону не може їм належати.

Обєктами права власності є будь-які речі (майно).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обовязки (ст. 179 ЦК).

Згідно зі ст. 190 ЦК майном як особливим обєктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

З аналізу чинного законодавства (статті 190, 656, 717 ЦК, Закон від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХІІ «Про заставу» (далі Закон № 2654-ХІІ), Закон від 19 червня 2003 р. № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закон від 05 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі Закон № 898-ІV)), а також з урахуванням висновків Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6-32594св10), вбачається, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими, нерухомими речами, грошима, цінними паперами, є обєктами цивільного обороту.

До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном (наприклад: спадкові права; права вимоги особи за зобовязаннями, за якими вона є кредитором; виключні права автора і под.), право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством (наприклад, захист майнових прав автора за Законом від 23 грудня 1993 р. № 3792-ХІІ «Про авторське право і суміжні права»; далі Закон № 3792-ХІІ), а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

В силу частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 3 ст. 509, ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору, на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 651 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Законодавством (ст. 651 ЦК) передбачено правило: "Розірвання договорів здійснюється за згодою сторін, розірвання договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором".

Принцип свободи договірного регулювання правовідносин, утілений у чинному законодавстві, дозволяє сторонам договору на власний розсуд визначати свої взаємні права та обов'язки, у тому числі щодо односторонньої відмови від договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 651 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правовим наслідком односторонньої відмови від зобовязання частково або в повному обсязі згідно з ч. 3 ст. 615 ЦК є відповідно зміна умов зобовязання або його припинення. Також в разі односторонньої відмови від договору в повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Судом встановлено, що ТОВ «Добробуд ЛТД» розірвало договір в односторонньому порядку відповідно до норм чинного законодавства та умов договору. Тому Позивач втратив право вимагати виконання договору саме з моменту розірвання договору.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 13 Конвенції, передбачено: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Так, статті 16 ЦК України, 20 ГК України, 4 ЦПК України передбачають можливість застосування лише тих способів захисту права, котрі заздалегідь визначені в законі, договорі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (абз.2 частини другої статті 16 ЦКУ). Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються іншими способами, передбаченими законом (абз. 12 частини другої статті 20 ГКУ). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. (ст. 5 ЦПК).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд вважає, що відсутність правових підстав для задоволення позову обґрунтований тим, що звертаючись з позовними вимогами у даній справі, позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права в розумінні ст. 16 Цивільного кодексу України, оскільки не зазначив які конкретно дії повинен виконати відповідач.

У розумінні ст. 16 Цивільного кодексу України предметом даного позову повинно бути зобовязання вчинити певні дії, а не «примусити відповідача виконати умови договору про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна від 26.07.2007р. №Г/1Д-46». Як вбачається з наявних матеріалів справи та змісту позовної заяви, вимоги позивача в даній справі полягають у зобовязанні відповідача до належного виконання умов договору.

Ухвалене в справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини (п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N 14)

Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог.

У ній, зокрема, має бути зазначено:

висновок суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково (при відмові в позові слід точно зазначити, кому, відносно кого та в чому відмовлено);

висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено;

розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні;

вартість майна, яке належить стягнути з відповідача, якщо при виконанні рішення присудженого майна у наявності не буде;

конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушеного права;

розподіл судових витрат;

строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження;

у яких межах допускається негайне виконання рішення, коли суд зобов'язаний або має право його допустити.

(п.13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 N 14)

Тобто, суд може зобовязати вчинити лише конкретні дії, а вимога про примушування Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД», виконати обовязок в натурі - виконати умови договору про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна від 26.07.2007р. №Г/1Д-46 у даному випадку не може бути задоволена з огляду на абстрактність її змісту та відсутність конкретного переліку дій, які необхідно виконати відповідачу. Крім того, вибраний спосіб захисту не є ефективним, так як не призведе до поновлення порушених прав та інтересів Позивача.

Задоволення позову може призвести до того, що таке судове рішення неможливо буде виконати (в тому числі і у добровільному порядку), що може спричинити настання негативних наслідків для ТОВ «Добробуд ЛТД» у вигляді стягенння виконавчих зборів, арешту майна тощо. Зазначена обставина ставить ТОВ «Добробуд ЛТД» у нерівне правове становище із Позивачем та суттєво порушує принципи рівності сторін та справедливості судового рішення.

Також, суд критично відноситься до посилань представника Позивача, які були викладені в судовому засіданні 23.10.2018 року у звязку із тим, що вони є припущеннями представника Позивача, та не підтверджені жодними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів справи та з урахуванням визнання позову відповідачем, суд дійшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись: ст. ст. 1, 2, 5, 11, 76-80, 81, 242, 247, 258-273, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, адреса: 65023, АДРЕСА_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Добробуд ЛТД» (, місцезнаходження: 68003, м. Чорноморськ, вул. Першотравнева, 3) про примусове виконання обовязку в натурі відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складений 25.10.2018 року.

Суддя: А.Ю. Бойчук