Справа №522/7909/16-ц
Провадження №6/522/883/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

у складі: судді Бондар В.Я.,

за участі секретаря судового засіданні ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

До суду 18.10.2018 року надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3.

Подання обґрунтоване тим, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_2 знаходиться виконавчий лист Приморського районного суду м. Одеси виданий 23.01.2018 року по справі №522/7909/16-ц щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_4 заборгованість за договором поставки №02/08 від 01.08.2014 року в загальному розмірі 2 115 570, 25 грн. та судових витрат у розмірі 6890 грн. ОСОБА_3 виконавчий лист не виконує, на виклики та виходи приватного виконавця не реагує. Він документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон та дізнавшись про існування виконавчого провадження може покинути територію України з метою уникнення погашення боргу.

Суддею отримано подання про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України разом з матеріалами справи отримано 25.10.2018 року.

Заявник в судове засідання не зявився.

Відповідно до ч. 4 статті 441 ЦПК України таке подання розглядається судом без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Дослідивши подання, матеріали з виконавчого провадження суд вважає, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно Конституції України, ЦПК України обовязковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Європейський суду з прав людини, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обовязкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Так, згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадяни України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є :

- дія неврегульованих зобовязань

- ухилення від виконання зобовязань, покладених на громадянина судовим рішенням.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Зазначене узгоджується із ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5.

Як визначено Судовою практикою щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» Верховного Суду України від 01.02.2013 року ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», позначає такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків; на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Судом встановлено, що Приморським районним судом м. Одеси 23 січня 2018 року видано виконавчий лист №522/7909/16-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_4 заборгованість за договором поставки №02/08 від 01.08.2014 року в загальному розмірі 2 115 570, 25 грн. та судових витрат у розмірі 6890 грн.

Постановою приватного виконавця ОСОБА_2 від 12.03.2018 року відкрите виконавче провадження з приводу виконання виконавчого листа №522/7909/16-ц.

Постановою приватного виконавця ОСОБА_2 від 12.03.2018 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_3

Постановою приватного виконавця ОСОБА_2 від 12.03.2018 року накладено арешт на кошти, які містяться на всіх рахунках боржника.

Приватним виконавцем ОСОБА_2 здійснено виклик приватного виконавця 06.04.2018 року та хтось отримав даний виклик, як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення, де міститься лише підпис без вказівки прізвища особи, що отримала виклик приватного виконавця.

Головне управління Державної міграційної служби України листом від 19.04.2018 року повідомила приватного виконавця, що ОСОБА_3 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії FJ №302582 від 20.10.2017 року (документ ще не отримав).

Приватним виконавцем здійснено запит до органів державно влади, проте за боржником ОСОБА_3 майна не зареєстровано, кошти на рахунках відсутні, інформації в цілому не знайдено.

Державний виконавець 16.03.2018 року та 05.04.2018 року здійснював вихід за місцем реєстрації боржника, проте двері ніхто не відчиняв, про що було складено відповідні Акти приватного виконавця.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

За ст. 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Так, згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадяни України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є дія неврегульованих зобовязань, а також ухилення від виконання зобовязань, покладених на громадянина судовим рішенням.

Як вбачається із вимог вищевказаного закону зазначені обставини мають бути у їх сукупності.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Вказане узгоджується із Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5, за якою подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов'язань за рішенням повинно містити, зокрема, докази підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

«Ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» позначає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. («Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» Верховного Суду України від 01.02.2013 року).

Як вбачається із висновків Верховного Суду України, зроблених на підставі вищевказаних вимог закону та судової практики розгляду спірного питання особа може бути обмежена у праві виїзду за межі держави за наявності доведеності суду:

- факту невиконаного зобовязання за рішенням суду

- обєктивно наявного факту умисного ухилення боржника від виконання рішення суду

- наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання зобовязання, покладеного на нього рішенням суду.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Так, в поданні державний виконавець вказує, що боржник ОСОБА_3 свої зобовязання не виконує та від виконання рішення суду ухиляється.

Докази, які свідчили б про те, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судом в матеріалах подання відсутні.

Лише факт невиконання боржником самостійно зобов'язань (наявність встановленого судом неврегульованого зобовязання) не свідчить про цілеспрямоване ухилення боржника від виконання покладених рішеннями зобовязань та про намір боржника вибути за межі України з цією метою.

Крім того, наміру боржника вибути за межі України також з матеріалів справи не вбачається. Крім того, з листа ГУ ДМС України в Одеській області вказано, що боржник документований паспортом громадянина України, проте в дужках вказано, що документ не отримав, що унеможливлює ОСОБА_3 виїхати за межі України.

Оскільки суд має повноваження щодо обмеження у праві виїзду боржника виключно у випадку його ухилення від виконання рішення суду, а належних доказів цілеспрямованого ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду на час подання заявником не надано, як і доказів наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання рішення суду, суд вважає, що подання приватного виконавця ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника є необґрунтованим, та таким що не відповідає вимогам закону.

Керуючись ст. 260. 353, 354, 441 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі в 15 денний строк з дня її проголошення апеляційної скарги.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, а в разі її оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо вона не буде скасована.

Суддя: В.Я. Бондар