Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 243/9216/16-ц

провадження № 61-24376св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Жданівці Донецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Жданівці Донецької області на рішення Апеляційного суду Донецької області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Соломахи Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Жданівці Донецької області (далі - Відділення Фонду) про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті трудового каліцтва.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з Державним відкритим акціонерним товариством «Шахта імені 60 річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції» (далі - ДВАТ «Шахта імені 60 річчя ВЖСР»). Під час виконання трудових обов'язків 10 квітня 2001 року з ним стався нещасний випадок, у зв'язку з чим висновком Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) у 2002 році йому встановлено 50 % втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності безстроково. Внаслідок трудового каліцтва він отримав психологічні страждання, які негативно впливають на спосіб його життя, а саме: він живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, має проблеми зі сном, постійно роздратований, відчуває загальну слабкість, біль від отриманої травми посилюється при психоемоційному навантаженні, зміні погодних умов. Протягом 14 років він вимушений переносити наслідки отриманого каліцтва. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 50 тис. грн.

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2016 року у складі судді Хаустової Т. А. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що законодавець визначився у питанні щодо виду страхових виплат та встановив, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою незалежно від часу настання страхового випадку, проте це не позбавляє вказаних осіб права на отримання такого відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Свої вимоги позивач пред'явив лише до Відділення Фонду, інші юридичні особи до участі у справі як відповідачі не залучалися, тому у суду немає передбачених законом підстав для задоволення позову.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з Відділення Фонду на користь ОСОБА_1 15 тис. грн. Стягнуто з Відділення Фонду на користь держави судовий збір у сумі 165 грн 36 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що до спірних правовідносин слід застосовувати матеріальний закон, який діяв на час їх виникнення, навіть якщо на поточний час відповідний акт цивільного законодавства вже втратив чинність. Місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що Відділення Фонду є неналежним відповідачем, а до спірних правовідносин підлягає застосуванню закон, який був чинний на час ухвалення судового рішення.

У березні 2017 року Відділення Фонду подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу нарішення Апеляційного суду Донецької області від 08 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване судове рішення і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що при визначенні розміру позовних вимог позивачем не було враховано вимог розумності та справедливості, розрахунок моральної шкоди не ґрунтується на нормах чинного законодавства. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у 2016 році, коли норми права, якими було передбачено відшкодування моральної шкоди з Відділення Фонду, вже не діяли, однак це не позбавляє позивача права у разі доведення факту заподіяння моральної шкоди від професійного захворювання або трудового каліцтва отримати певні суми відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 30 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 травня 2018 року справу № 243/9216/16-цВищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працював у ДВАТ «Шахта імені 60 річчя ВЖСР» на різних посадах, пов'язаних з виконанням робіт у шахті.

Позивач перебуває на обліку та отримує страхові виплати у Відділенні Фонду у зв'язку з нещасним випадком на виробництві, який стався 10 квітня 2001 року під час виконання ним трудових обов'язків.

Згідно з пунктом 13 Акта про нещасний випадок на виробництві від 12 квітня 2001 року № 17 ОСОБА_1 є особою, яка допустила порушення законодавства про працю та правила охорони праці.

За результатами проходження Медико-соціальної експертизи щодо наявності втрати професійної працездатності за підсумками первинного обстеження Обласною МСЕК (Серія ДОН-02 № 060258 від 23 липня 2002 року, Серія 2-18 АВ № 120549 від 23 липня 2002 року) ОСОБА_1 встановлено 50 % втрати професійної працездатності безстроково та ІІІ групу інвалідності.

Тобто право на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою 50 % професійної працездатності виникло у ОСОБА_1 23 липня 2002 року.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон від 23 вересня 1999 року) в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V.

Норми Закону України від 23 вересня 1999 року передбачали, що:

відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1);

у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21);

за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28);

моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм Закону від 23 вересня 1999 року, які передбачали страхову виплату потерпілому за моральну шкоду Фондом.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, в Закон від 23 вересня 1999 року внесені зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом страхової виплати потерпілому за моральну шкоду.

Згодом Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці»було викладено у новій редакції Закон від 23 вересня 1999 року, в тому числі було змінено назву вказаного Закону на «Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV).

Зазначений Закон № 1105-XIV у новій редакції з назвою Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV, а саме що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечать змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Встановлено, що з позовом до Відділення Фонду про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, ОСОБА_1 звернувся у листопаді 2016 року. З цього часу між сторонами виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон № 1105-XIV. Тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме на роботодавця покладено обов'язок з відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку. ОСОБА_1 пред'явив цей позов після того, як Закон вже не передбачав відшкодування моральної шкоди Фондом.

Місцевим судом повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дано їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що Закон № 1105-XIV не застосовується до спірних правовідносин.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції безпідставно скасовано судове рішення місцевого суду, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду необхідно скасувати із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Жданівці Донецької області задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 08 лютого 2017 року скасувати, а рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 22 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак
Г. І. Усик