Провадження № 2/161/126/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі Шумиводі О.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 Володимировичадо ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що постійно проживає в будинку за адресою вул. Нова, 19 в місті Луцьку Волинської області, разом із своїми синами ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Зазначає, що 06.09.2013 року він подарував своєму сину ОСОБА_2 належну йому на праві власності 21/100 частину житлового будинку, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Нова, 19.

Вказує, що у звязку з похилим віком, наявною у нього важкою хворобою на час укладення договору він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

З цих підстав, просить суд визнати недійсним договір дарування 21/100 часток житлового будинку, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Нова, 19 від 06.09.2013 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити з підстав наведених в позовній заяві.

Відповідач та його представник в судовому засіданні, позов не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. В задоволенні позову просили відмовити.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 20 січня 2016 року, яке набрало законної сили 02 лютого 2016 року встановлено, що за життя ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності подружжя належало майно, а саме: житловий будинок із надвірними будівлями, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Нова, 19 та земельна ділянка, площею 0,0600 га, із призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд.

Судом встановлено, що за згоди ОСОБА_6 ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 14.11.2008 року безплатно передав у власність ОСОБА_2, а останній прийняв у дарувальника, свого батька, 49/100 часток житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами, що розташований за номером 19 у м. Луцьку Волинської області.

06.09.2013 року ОСОБА_4 було подаровано ОСОБА_2 21/100 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за № 19, що розташований по вул. Нова у м. Луцьку Волинської області із належних йому на праві власності 51/100 часток вказаного майна, що вбачається із копії договору дарування (а.с. 7-10).

За змістом ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 4 ст. 202 ЦК України передбачає, що дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст. 722 ЦК України).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що в силу свого похилого віку та важкого стану здоровя на момент укладення договору дарування він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з розясненнями п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 26.01.2018 року у даній справі було призначено судову психіатричну експертизу.

Однак, дана ухвала суду повернута без виконання, експертиза у справі не проведена, що підтверджується повідомленням ВОПЛ № 1 м. Луцька за № 69/СПЕ/42 від 18.06.2018 року.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порушення вимог ст. 81 ЦПК України позивач не довів та не підтвердив жодними належними та допустимими доказами ту обставину, що на момент укладення оспорюваного договору він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними і його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про його нездатність через хворобу усвідомлювати значення свої дій та керувати ними на час укладення оспорюваного договору дарування, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 206, 264, 265, 268, 274, 275, 279 ЦПК України, на підставі ст.ст. 203, 215, 225, 717 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 Володимировичадо ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Волинської області через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 05.10.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк