Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа НОМЕР_2/16670/14-ц

провадження № 61-6604св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківське садівницьке товариство «За мир»,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року у складі судді Мелещенко Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 червня 2016 року у складі колегії суддів: Проскурніцького П. І., Бойчука І. В., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківського садівницького товариства «За мир», третя особа - ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, рішення Івано-Франківського садівницького товариства «За мир», оформленого протоколом.

Позовну заяву мотивовано тим, що у квітні 1959 року його батько - ОСОБА_3 отримав у АДРЕСА_1, загальною площею 867 кв м. Після його смерті ця земельна ділянка у червні 1976 року перейшла у спадщину його дружині і матері позивача - ОСОБА_4 У жовтні 1988 року мати позивача передала йому частину земельної ділянки розміром 400 кв. м, а інша частина земельної ділянки розміром 467 кв. м залишилася за нею. ОСОБА_1 здійснював догляд за своєю земельною ділянкою, а також за згодою матері і за її земельною ділянкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 року мати позивача померла.

За погодженням з позивачем догляд за земельною ділянкою матері здійснювала племінниця позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5 деякий час ОСОБА_1 дізнався, що частина земельної ділянки, яка належала його матері, використовується іншою особою.

Листом відділу Держземагентства у м. Івано-Франківську від 17 квітня 2014 року позивача повідомлено, що згідно з рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради від 24 березня 1998 року передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку АДРЕСА_1, площею 0,0470 га, та видано державний акт на право приватної власності на землю.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1, уточнивши позовні вимоги, просив визнати протиправним та скасувати рішення Івано-Франківського СТ «За мир», яке оформлене протоколом № 2 загальних зборів членів СТ «За мир» від 15 грудня 1997 року, в частині включення до списку членів товариства, яким передаються у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва, ОСОБА_2, під НОМЕР_1 щодо земельної ділянки АДРЕСА_1, загальною площею 0,0470 га.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до статті 20 Земельного кодексу Української РСР, рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 24 березня 1998 року № 103 про передачу земельної ділянки АДРЕСА_1, загальною площею 0,0470 га, у приватну власність ОСОБА_2 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що на підставі статей 20-22 Земельного кодексу Української РСР від 08 липня 1970 року № 2874-VII ОСОБА_2 на законних підставах передано у власність земельну ділянку площею 0,0470 га, тому підстав для визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 24 березня 1998 року № 103 немає.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставин справи та не надали належної оцінки тому, що отримавши земельну ділянку у спадок від свого чоловіка, мати позивача ОСОБА_4, дотримуючись процедури, визначеної статутом СТ «За мир», передала частину зазначеної ділянки розміром 400 кв. м ОСОБА_1, а інша частина розміром 467 кв. м залишилася за нею.

Також суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме не дослідили на відповідність вимогам статті 20 ЗК Української РСР питання наявності у ОСОБА_2 права, яким би підтверджувалося, що вона є землекористувачем спірної земельної ділянки. Також ОСОБА_2 не підтвердила, що вона була членом СТ «За мир» і мала право на користування спірною земельною ділянкою. Крім того, в матеріалах справи відсутні погодження меж спірної земельної ділянки із ділянкою, яка належала позивачу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

09 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківського СТ «За мир», третя особа - ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, рішення Івано-Франківського СТ «За мир», оформленого протоколом, призначено до судового розгляду.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до довідки СТ «За мир» від 17 липня 2014 року ОСОБА_3 отримав ділянку АДРЕСА_1, площею 867 кв. м, у квітні 1959 року. Після його смерті зазначена ділянка перейшла у користування його дружині ОСОБА_4, за згодою якої у жовтні 1988 року частина земельної ділянки у СТ «За мир» площею 400 кв. м була передана у користування їхньому сину ОСОБА_1, якого було прийнято у члени товариства, а 467 кв. м залишилося у користуванні ОСОБА_4 (а. с. 7, 170).

Згідно з випискою з протоколу СТ «За мир»від 14 жовтня 1988 року № 10 до членів СТ «За мир» прийнято ОСОБА_1 (а. с. 8, 169).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 9).

На час смерті ОСОБА_4 спірна земельна ділянка не була нею приватизована. Приватизація земельних ділянок членам СТ «За мир» розпочалась на підставі рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 24 березня 1998 року № 103.

Зі списку членів СТ «За мир», яким передаються у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва, під НОМЕР_1 зазначена ОСОБА_2, під НОМЕР_2 - ОСОБА_1 (а. с. 68-71, 100-102).

На підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 24 березня 1998 року № 103, ОСОБА_2 як член СТ «За мир» отримала у приватну власність земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0470 га (а. с. 11, 60, 168, 171).

Згідно з державним актом на право приватної власності, виданим 06 грудня 2001 року, ОСОБА_2 на підставі рішення Виконкому Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 24 березня 1998 року № 103 передано у приватну власність земельну ділянку АДРЕСА_1, площею 0,0470 га (а. с. 115, 174).

21 грудня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1, розташованої у СТ «За мир» на території Івано-Франківської міської ради (а. с. 164-165).

21 грудня 2001 року ОСОБА_6 звернулася із заявою до міського відділу земельних ресурсів про виготовлення державного акта на право приватної власності на землю згідно з договором купівлі-продажу (а. с. 166).

06 червня 2002 року ОСОБА_2 виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_1, площею 0,0470 га (а. с. 167).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 19 квітня 2001 року було погоджено межі земельної ділянки, що передається у приватну власність ОСОБА_6, з власниками сусідніх земельних ділянок, окрім ОСОБА_1, про що складений відповідний акт (а. с. 173).

21 травня 2002 року складений акт відновлення та узгодження зовнішніх меж землекористування, згідно з яким проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки, яка знаходиться в м. Івано-Франківську у СТ «За мир», межі в натурі проходять умовно по землі, ніяких претензій при встановленні меж землекористування не виявлено (а. с. 192).

Відповідно до довідки СТ «За мир» від 21 січня 2016 року ОСОБА_1 є членом СТ «За мир» і користується земельною ділянкою АДРЕСА_1 «А», площею 400 кв. м, земельна ділянка приватизована (а. с. 191).

Згідно з довідкою СТ «За мир» від 21 січня 2016 року ОСОБА_7 є членом СТ «За мир» та користується приватизованою садовою ділянкою АДРЕСА_1, площею 470 кв. м (а. с. 194).

Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За приписами частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з частиною другою статті 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з пунктом «г» частини третьої статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 16 Земельного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на час користування земельною ділянкою ОСОБА_4.), надання земельних ділянок у користування здійснювалося в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Порядок порушення і розгляду клопотань про надання земельних ділянок встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Згідно зі статтею 20 Земельного кодексу Української РСР відповідно до основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів.

Відповідно до статті 21 Земельного кодексу Української РСР видача державних актів на право користування землею, а також актів на право довгострокового тимчасового користування землею провадиться виконавчими комітетами районних (міських) Рад народних депутатів.

Згідно зі статтею 22 Земельного кодексу Української РСР приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Також згідно зі статтею 16 статуту СТ «За мир» приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації - забороняється.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач не міг отримати у приватну власність земельну ділянку в порядку спадкування після смерті його матері ОСОБА_4, оскільки на час її смерті спірна земельна ділянка їй на праві приватної власності не належала, а перебувала у користуванні. Надалі СТ «За мир», у межах своєї компетенції, надало спірну земельну ділянку у користування іншому члену товариства - ОСОБА_2, яка відповідно до чинного на той час законодавства приватизувала її та отримала державний акт на право власності, а згодом уклала договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки з ОСОБА_6 (а. с. 11, 165, 167 ).

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 24 березня 1998 року № 103 про передачу земельної ділянки АДРЕСА_1, загальною площею 0,0470 га, у приватну власність ОСОБА_2 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства.

Також правильними є висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови в задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Івано-Франківського СТ «За мир», яке оформлене протоколом № 2 загальних зборів членів СТ «За мир» від 15 грудня 1997 року, в частині включення до списку членів СТ «За мир», яким передаються у приватну власність земельні ділянки для ведення садівництва, ОСОБА_2, під НОМЕР_1 щодо земельної ділянки АДРЕСА_1, загальною площею 0,0470 га, оскільки позивачем не доведено те, що при прийнятті ОСОБА_2 у члени СТ «За мир» був порушений порядок прийняття.

Відповідно до частини третьої статті 10 та статті 60 ЦПК України 2004 року кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк