Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 645/560/17

провадження № 61-11131св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ», ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ» на постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» (далі - ПАТ «ФІДОБАНК», банк), ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим.

Вимоги позову обґрунтовувались тим, що 03 червня 2008 року між ОСОБА_4 та Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк»

(далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником всіх прав і обов'язків якого є ПАТ «ФІДОБАНК», укладений договір поруки № 101/8338/001/2 на забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором від 03 червня 2008 року № 014/8338/2/16755, укладеним нею з ВАТ «Ерсте Банк».

16 грудня 2013 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору від 03 червня 2008 року № 014/8338/2/16755. На переконання позивача, внаслідок підписання відповідачами цієї додаткової угоди збільшено обсяг його відповідальності як майнового поручителя відповідно до договору поруки, а тому просив суд визнати договір поруки припиненим на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2017 року позов задоволено. Визнано припиненим договір поруки від 03 червня 2008 року № 010/8338/001/2, укладений між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», ОСОБА_5, ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що договір поруки

від 03 червня 2008 року № 010/8338/001/2 не містить конкретні умови про те, що поручитель, ОСОБА_4, на майбутнє надає свою згоду відповідати за боржника у випадку зміни основного зобов'язання, навіть якщо така зміна призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Внаслідок укладення 16 грудня 2013 року відповідачами додаткової угоди № 2 відбулося збільшення обсягів відповідальності поручителя (ОСОБА_4), що виразилося у збільшенні розміру пені, яка за умовами кредитного договору складала 0, 1 відсоток від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а після укладання додаткової угоди сторони погодили, що за порушення позичальником своїх грошових зобов'язань за кредитним договором, останній сплачує на користь банку пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, що діяла на кожну дату існування прострочення відповідного платежу.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено; визнано поруку ОСОБА_4 за договором поруки від 03 червня 2008 року № 010/8338/001/2 припиненою з інших підстав.

Постанова апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що відсутні правові підстави для припинення поруки ОСОБА_4 відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, оскільки у додатковій угоді № 1, укладеній 14 січня 2010 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_5, ОСОБА_4 надав згоду на укладення, зокрема, будь-яких угод (договорів про внесення змін/або доповнень) до кредитного договору від 03 червня 2008 року № 014/8338/2/16755, які можуть укладатися в майбутньому, та які, в тому числі, але не виключно, будуть змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір зобов'язання ОСОБА_5 перед банком. Однак порука ОСОБА_4 підлягає припиненню з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України. За правилами пункту 5.1 договору поруки від 03 червня 2008 року № 010/8338/001/2 усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у разі, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділу зв'язку одержувача. 21 січня 2016 року ОСОБА_4 направлена вимога про дострокове погашення кредиту. Таким чином, у спірних правовідносинах змінився строк виконання основного зобов'язання шляхом встановлення дати дострокового повернення всього кредиту. Враховуючи те, що матеріалами справи не підтверджується відкликання вимоги від 20 січня 2016 року, саме вказаний у ній кінцевий строк дострокового повернення кредиту (30-й календарний день з дати надіслання рекомендованим листом поручителю) є початковим моментом перебігу шестимісячного строку за частиною четвертою статті 559 ЦК України для звернення із вимогою до поручителя. Оскільки досудовою вимогою від 20 січня 2016 року кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, однак з позовом до поручителя звернувся лише 31 липня 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, порука ОСОБА_4 припинилась.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ» (ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ», товариство), не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позову, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Одночасно із касаційною скаргою товариством подано заяву про заміну у справі відповідача ПАТ «ФІДОБАНК» на його правонаступника ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ».

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року задоволено заяву товариства, замінено у справі сторону відповідача ПАТ «ФІДОБАНК» на його правонаступника ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ».

На обґрунтування вимог касаційної скарги товариство посилається на те, що апеляційний суд слушно зазначив у мотивувальній частині постанови про те, що пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом є зміною строку виконання зобов'язання та про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Умовою застосування норм, що містяться у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України є невстановлення у договорі поруки строку, після якого порука припиняється. У іншому випадку повинна бути застосована норма, передбачена у першому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України. Сторони у договорі погодили строк дії поруки, оскільки відповідно до пункту 5.2.3 договору порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного строку з настання терміну виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Крім того, апеляційним судом встановлено, що тридцятим календарним днем з дати направлення банком вимоги від 20 січня 2016 року рекомендованим листом поручителю є 19 лютого 2016 року, який є початковим моментом перебігу шестимісячного строку для звернення з вимогою до поручителя. Таким чином, за правилами статті 252, частини третьої статті 254 ЦК України закінчення шестимісячного строку за частиною четвертою статті 559 ЦК України для звернення із вимогою до поручителя припадає на 19 серпня 2016 року. Як встановлено судом апеляційної інстанції, кредитор звернувся до суду з позовом до поручителя 31 липня 2016 року, отже в межах шестимісячного строку за частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи, а ухвалою від 18 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Судами встановлено, що 03 червня 2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником всіх прав і обов'язків якого є ПАТ «ФІДОБАНК», укладено кредитний договір № 014/8338/2/16755, відповідно до умов якого ВАТ «Ерсте Банк» надало позичальнику кредит для придбання квартири АДРЕСА_1 в розмірі 514 708, 00 грн зі сплатою 16 % річних, строком повернення до 02 червня 2028 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором в цей же день між ВАТ «Ерсте БАНК», ОСОБА_5 та ОСОБА_4укладено договір поруки № 010/8338/001/2.

У пункті 3.5 кредитного договору сторони погодили умову, за змістом якої з підписанням цього договору відповідно до чинного законодавства позичальник доручає кредитору самостійно визначати порядок погашення заборгованості за цим договором (кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, штрафів і пені та іншої заборгованості).

У пункті 1.4 додаткової угоди № 2 від 13 грудня 2013 року встановлено черговість погашення заборгованості (окремо за кожною з валют заборгованості).

Пунктом 9.1 кредитного договору від 03 червня 2008 року № 014/8338/2/16755 за порушення цього договору встановлена пеня в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

У додатковій угоді № 1, укладеній 14 січня 2010 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_5, ОСОБА_4 надав згоду на укладення, зокрема, будь-яких угод (договорів про внесення змін/або доповнень) до кредитного договору

від 03 червня 2008 року № 014/8338/2/16755, які можуть укладатися в майбутньому, та які, в тому числі, але не виключно, будуть змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір зобов'язання ОСОБА_5 перед банком.

У пункті 1.6. додаткової угоди № 2 від 13 грудня 2013 року сторони погодили, що за порушення позичальником його грошових зобов'язань за кредитним договором позичальник сплачує на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на кожну дату існування прострочення відповідного платежу.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій встановили, що банк виконав умови кредитного договору, надав позичальнику кредит, проте ОСОБА_5 належним чином не виконувала свої зобов'язання з повернення грошових коштів.

ЦК України передбачає спеціальні засоби, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов'язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов'язання.

Таке забезпечувальне зобов'язання має акцесорний, додатковий до основного зобов'язання характер і не може існувати саме по собі.

Одним із видів акцесорного зобов'язання є порука.

Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно з частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Підстави припинення поруки наведені у статті 559 ЦК України.

Щодо підстави позову та дотримання принципу диспозитивності

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України 2004 року).

За змістом частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право (стаття 15 ЦПК України 2004 року).

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб'єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов'язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна конструкція, морфологічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна опиратися на підставу позову.

Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (стаття 119 ЦПК України 2004 року). Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин; до підстави позову не можуть входити обставини, що виступають доказами у справі. З ними закон не пов'язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов'язків, вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

У підставу позову може входити як один, так і декілька юридичних фактів. Однак для обґрунтування вимоги позивач повинен наводити завжди повний комплекс фактів. Відсутність одного з них може зробити вимогу необґрунтованою.

ОСОБА_4, звертаючись до суду із позовом до ПАТ «ФІДОБАНК», вважав правовідносини за договором поруки припиненими у зв'язку зі збільшенням обсягу його відповідальності, оскільки зміна основного зобов'язання відбулася без згоди його, поручителя, - на підставі частини першої статті 559 ЦК України. На обґрунтування своїх вимог він навів виключно юридичні факти, які стосувалися зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Позивач на власний розсуд визначив специфіку доказування цих фактів юридико-фактологічної основи позову.

На переконання Верховного Суду, апеляційний суд всупереч статті 11 ЦПК України 2004 року вийшов за межі позовних вимог, оскільки ухвалив рішення у справі на підставі юридичних фактів, які не покладалися позивачем в основу його позовної заяви. Приписи частини четвертої статті 559 ЦК України передбачають інші підстави позову, аніж частина перша цієї статті. Такі підстави позову ОСОБА_4 не зазначалися, що свідчить про те, що суд апеляційної інстанції розглянув позов, давши оцінку підставам, які позивачем не заявлялися.

Верховний Суд враховує, що на суд покладається обов'язок встановити спірні правовідносини і застосувати до них відповідні норми матеріального права.

Натомість такий обов'язок не може порушувати гарантію прав відповідача на захист проти позову в контексті правильного визначення судом підстав позову та меж його доказування.

З урахуванням наведених міркувань Верховний Суд дійшов переконання, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Щодо припинення поруки за частиною першою статті 559 ЦК України

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Обґрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_4 зазначив, що в пункті 9.1 кредитного договору від 03 червня 2008 року № 014/8338/2/16755 за порушення його умов встановлена пеня в розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Надалі у пункті 1.6 додаткової угоди № 2 від 13 грудня 2013 року позичальник та кредитор погодили, що за порушення позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором він сплачує на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на кожну дату існування прострочення відповідного платежу. На переконання ОСОБА_4, внаслідок такої зміни розміру пені збільшується обсяг його відповідальності без його на те згоди.

Ці доводи позивача Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки у додатковій угоді № 1 від 14 січня 2010 року до кредитного договору ОСОБА_4 надав згоду на укладення, зокрема, будь-яких угод (договорів про внесення змін/або доповнень) до кредитного договору, які можуть укладатися в майбутньому, та які, в тому числі, але не виключно, будуть змінювати (збільшувати або зменшувати) розмір зобов'язання ОСОБА_5 перед банком.

На підставі наведеного, Верховний Суд зробив висновок про помилковість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України, оскільки у додатковій угоді № 1 від 14 січня 2010 року ОСОБА_4 надав згоду на зміну зобов'язання, внаслідок якої міг збільшуватися обсяг його відповідальності у майбутньому.

Щодо припинення поруки за частиною четвертою статті 559 ЦК України

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що помилковим є висновок апеляційного суду про те, що порука ОСОБА_4 за договором поруки від 03 червня 2008 року № 010/8338/001/2 припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на таке.

За змістом частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З огляду на викладені законодавчі приписи порука є строковим зобов'язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі

№ 6-6цс14 виклав правовий висновок, згідно з яким строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов'язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації своїх прав, зокрема й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку існування поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами), починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами (стаття 1048 ЦК України)), що підлягає сплаті.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

Коли договором передбачено припинення поруки у разі непред'явлення вимоги до поручителя кредитором протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання, то трирічний строк обчислюється з настанням строку виконання основного зобов'язання.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-18цс16, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено.

Апеляційним судом встановлено, що 20 січня 2016 року ПАТ «ФІДОБАНК» направив ОСОБА_4 вимогу про дострокове повернення кредиту й платежів за ним у 30-денний строк у повному обсязі в загальному розмірі 560 067, 49 грн.

За правилами пункту 5.1 договору поруки усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у разі якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв'язку одержувача.

Вимога про дострокове погашення кредиту ОСОБА_4 направлена 21 січня 2016 року. Обставин її вручення судами не встановлено, а тому строк виконання основного зобов'язання вважається таким, що настав на 30-й день з моменту її направлення, а саме 20 лютого 2016 року.

У підпункті 5.2.3 договору поруки встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного строку з дня настання терміну виконання основного зобов'язання на пред'явить вимоги до поручителя (частина четверта статті 559 ЦК України).

Апеляційний суд на зазначені обставини та вимоги закону уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про припинення поруки за частиною четвертою статті 559 ЦК України, адже у підпункті 5.2.3 договору поруки сторони визначили строк дії поруки, який на момент звернення до суду із позовом ще не настав.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Окрім наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій також не звернули увагу на те, щоналежним способом судового захисту є не пред'явлення вимоги про припинення договору поруки, а вимоги про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до пункту 7 частини другої статті 16 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11).

В результаті неправильного застосування частини першої статті 559 ЦК України суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення, а апеляційний суд, скасувавши це рішення та ухваливши нове, вийшов за межі позовних вимог, вирішив спір на підставі юридичних фактів, які не покладалися позивачем в основу його позовної заяви, чим порушив положення статті 11 ЦПК України 2004 року, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень.

Під час перегляду справи виявлено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які є обов'язковою підставою для скасування судових рішень, а тому Верховний Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ» задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК» (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ»), ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик