Справа № 562/2074/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"22" жовтня 2018 р. Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі головуючого судді Мички І.М.

при секретарі Кондратюк Н.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Здолбунові Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з позовом. Вказує, що 21 березня 1996 року придбав кіоск. В подальшому встановив цей кіоск на пероні вокзалу. 20 червня 1996 року між ним та залізничною станцією Здолбунів укладено договір оренди частини перону. В грудні 2017 року він дізнався, що відповідачка по справі розібрала кіоск. А тому просить стягнути з неї вартість кіоску в сумі 25 441 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Просили його задоволити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позову. Пояснив, що позивач не надав суду доказів який саме кіоск купив позивач і де саме він був встановлений. Пояснив, що з 01 липня 1998 року її мати орендувала частину перону під кіоск. Після її смерті договір оренди був укладений між ОСОБА_4 та фондом державного майна. Вона весь час сплачувала орендну плату. Після припинення договору оренди вона змушена була демонтувати кіоск.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено.

20 червня 1996 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 кіоск площею 2х2,5 м. Інших особливостей кіоска не визначено.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що продав кіоск своєму сусіду ОСОБА_3. Кіоск був з металу. ОСОБА_4 саме ОСОБА_3 забрав кіоск йому не відомо.

20 червня 1996 року між ОСОБА_3 та залізничною станцією Здолбунів укладено договір оренди частини перону станції Здолбунів загальною площею 6,3 кв.м. для розташування ларька з метою торгівлі строком до 20 червня 1999 року.

Технічна документація для встановлення ларька не розроблялася. План розташування ларька теж не виготовлявся.

24 липня 1996 року виконавчим комітетом Здолбунівська міська рада Рада народних депутатів Рівненської області прийнято рішення №188 «Про відміну рішень міськвиконкому про встановлення торгівельних кіосків на пероні ст.Здолбунів». Відповідно до цього рішення відмінено рішення №128 від 29.05.1996 року видане гр. ОСОБА_3 про дозвіл на встановлення торгівельного кіоску на пероні ст. Здолбунів. Підставою для скасування рішення стало те, що гр. ОСОБА_3 порушив ст. 4.1.6 «Правил пожежної безпеки в Україні».

Доказів укладання договору оренди після цього ОСОБА_3 суду не надав.

Зі слів позивача договір оренди з ним не розривався, а отже діяв до 20 червня 1999 року.

В той же час, в період дії договору оренди, укладеного з ОСОБА_3, 01 липня 1998 року між ОСОБА_6 та залізничною станцією Здолбунів був укладений договір оренди частини перону станції Здолбунів площею 5,6 кв.м. Тобто предмет договору є іншим.

22 квітня 2012 року ОСОБА_6 померла.

Спадщину після її смерті прийняли діти ОСОБА_4 та ОСОБА_7.

18 квітня 2013 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області та фізичною особою підприємців ОСОБА_4 укладено договір оренди державного майна №1091-2013.

З того часу ОСОБА_4 сплачує орендну плату. Між мною, ОСОБА_4 та ПАТ «Оранта» укладено договір страхування майна, а саме перону на якій розташовано кіоск. Копію договору страхування приєдную.

Ці обставини не заперечувалися сторонами.

30 грудня 2016 року ОСОБА_4 то ОСОБА_7 звернулися з позовом до ОСОБА_3 про поділ нежитлового приміщення кафе «Літнє» та зобовязання звільнити перешкоди в користуванні кіоском.

ОСОБА_3 добровільно усунув перешкоди кіоском. В подальшому між сторонами була підписана мирова угода.

З приводу несплати орендної плати ПАТ «Українська залізниця» до ОСОБА_4 подано позов про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за прострочення оплати за оренду майна.

Відповідно до договору оренди ОСОБА_4 зобовязана була звільнити частину перону.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Власність зобов'язує.

У відповідності до ст.321 того ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що кіоск який він придбав і є тим самим кіоском, що орендувала ОСОБА_6, а в подальшому ОСОБА_4.

Договору оренди чи договору про спільну діяльність між сторонами ніколи не укладалося. Позивач працював на підставі трудового договору.

Всі витрати по утриманню кіоску несла ОСОБА_6 та ОСОБА_4. Сплачували орендну плату, витрати за утримання частини перону, на якій розміщувався кіоск. Позивач не ніс жодних витрат.

Вимога про стягнення орендної плати та демонтаж кіоска залізниця предявляла до ОСОБА_4. Така вимога могла бути предявлена лише до власника майна.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,13,81, 82,133, 139, 141, 239, 247, 258, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення майнової шкоди відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, в разі подання апеляційної скарги рішення суду набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного судового рішення 26 жовтня 2018 року.

Суддя: Мичка І.М.