Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 635/11070/14-ц

провадження № 61-18956св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Кузнєцова В. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи: ОСОБА_9, Управління Держземагентства у Харківському районі Харківської області, Височанська селищна рада Харківського району Харківської області, приватні нотаріуси Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Наталія Петрівна та Єнютіна Вікторія Євгенівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 лютого 2015 року у складі судді Караченцева І. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Бездітко В. М., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, Управління Держземагентства у Харківському районі Харківської області, Височанська селищна рада Харківського району Харківської області про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації державного акта на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 13 грудня 1988 року йому та ОСОБА_12 передано в користування земельну ділянку загальною площею 1200,00 кв. м, на якій ними побудовано садові будинки.

Рішенням Виконавчого комітету Височанської селищної ради від 13 квітня 1999 року № 191 затверджено акт прийому в експлуатацію садового будинку на АДРЕСА_1; за ОСОБА_12 закріплено земельну ділянку площею приблизно 716,00 кв. м, контури якої відповідали межам фактично розташованих будівель; за ОСОБА_12 оформлено право власності на садовий будинок, розташований по АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності.

07 травня 1999 року ОСОБА_12 продав садовий будинок ОСОБА_13, який у червні 2002 року продав його ОСОБА_7

Згідно з договором купівлі-продажу від 08 червня 2002 року у власність ОСОБА_7 передано садовий будинок загальною площею 194,2 кв. м та надвірні будівлі, огорожа, зливна яма.

На плані земельній ділянки садового будинку № 19-Д, який належав відповідачу ОСОБА_7, є виступ розміром 2,5 на 10 м, який забезпечував ОСОБА_6 можливістю користування його майном, тобто можливістю користуватися та обслуговувати споруду - басейн.

У 2003 році ОСОБА_7 вирішив оформити право власності на земельну ділянку, на якій розташований його садовий будинок, та замовив відповідну технічну землевпорядну документацію.

На підставі рішення 7-ої сесії 24-го скликання Височанської селищної ради від 26 червня 2003 року Харківським районним відділом земельних ресурсів 22 квітня 2004 року оформлено та видано ОСОБА_7 державний акт на земельну ділянку площею 0,0722 га.

Під час оформлення документів допущені правопорушення, пов'язані з фальсифікацією документів, внаслідок чого збільшена фактична площа земельної ділянки, що становить 0,0722 га. Згідно з техпаспортом на садовий будинок АДРЕСА_1 земельної ділянки на час приватизації не повинна була перевищувати 716,00 кв. м за вирахуванням 25,00 кв. м ділянки, що припадає на частину під басейн позивача, та вільної ділянки біля двох стін басейну, що забезпечує можливість експлуатації та ремонту.

Складання державного акта на земельну ділянку передбачає узгодження меж з сусідами. Згоду на зміну меж своєї земельної ділянки позивач не надавав.

Встановлення нових меж земельних ділянок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відбулось згідно з актом встановлення та погодження меж земельної ділянки від 20 червня 2003 року, який містить підроблені підписи сусідів: ОСОБА_6 та ОСОБА_15

17 лютого 2006 року ОСОБА_7 продав будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,0722 га ОСОБА_9

У 2007 році позивач звернувся до суду з позовом про встановлення порушеного права та визнання недійсним державного акта на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_7

28 серпня 2007 року на попередньому засіданні суду представник відповідача та третя особа - ОСОБА_9, погодилися вирішити спірне питання в досудовому порядку, пообіцявши позивачу, що вони добровільно переоформлять правовстановлюючі документи з урахуванням його вимог. Під час судового розгляду ОСОБА_9 звернулася до позивача з пропозицією встановити фактичні межі їхніх земельних ділянок, викликала землевпорядника, який 30 серпня 2007 року склав план зовнішніх меж земельної ділянки ОСОБА_9

Позивач погодився з встановленими межами і також в адресі виправив літеру «Д» на літеру «И», а літеру 15-Б на літеру «19» будинку сусіда ОСОБА_15, після чого встановив паркан згідно з планом.

ОСОБА_9 запевнила позивача, що буде оформляти відповідні документи на землю, керуючись цим планом. Оскільки його це влаштовувало, то 31 серпня 2007 року позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.

На початку лютого 2011 року він отримав судову повістку щодо розгляду позову ОСОБА_9 до нього про встановлення меж та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки в розмірі 722,00 кв. м.

Оскільки ОСОБА_9 не виконано домовленість між ними, упродовж 2011-2013 років позивач звертався з позовами до суду, які залишались без розгляду.

Під час судового розгляду щодо земельної ділянки 27 березня 2012 року ОСОБА_9 продала будинок ОСОБА_8

У травні 2013 року позивач звернувся до Харківського РВ ГУМВСУ в Харківській області із заявою про скоєння кримінального правопорушення - підробки акта встановлення та погодження меж земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 20 червня 2003 року. Під час досудового розслідування проведена судово-почеркознавча експертиза, згідно з висновками якої підпис від імені ОСОБА_6 в акті встановлення та погодження меж земельної ділянки від 20 червня 2003 року виконаний не ним, а іншою особою.

У зв'язку з вищенаведеним, ОСОБА_6, уточнивши позовні вимоги, остаточно просив визнати недійсним та скасувати держаний акт від 26 квітня 2004 року НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,0722 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_7 на підставі рішення 7-ої сесії 24-го скликання Височанської селищної ради від 26 червня 2003 року Харківським районним відділом земельних ресурсів, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номером № 183, який видано з використанням акта встановлення та погодження меж земельної ділянці від 20 червня 2003 року та скасувати державну реєстрацію; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0722 га за адресою: АДРЕСА_1, від 17 лютого 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9; визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за цією адресою від 27 березня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8

Відповідач ОСОБА_7 просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності та безпідставністю позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_8 позов не визнала.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 лютого 2015 року, з урахуванням ухвали від 10 червня 2016 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявили відповідачі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 лютого 2016 року - залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

У січні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно встановили обставини справи; строк позовної давності на день звернення із цим позовом - 10 грудня 2014 року не сплинув, оскільки згідно з пунктом 4 частини першої статті 268 ЦК України (в редакції станом на 13 липня 2007 року) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 29 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вищевказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_6

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що про порушення своїх прав позивач довідався у 2007 році, у зв'язку із чим пред'явив позов до ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про захист своїх порушених прав, зазначаючи, що ОСОБА_7 підробив його підпис в акті погодження меж суміжних землекористувачів, що призвело до збільшення земельної ділянки ОСОБА_7 з 716,00 до 722,00 кв. м.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31 серпня 2007 року позов ОСОБА_6 залишено без розгляду за його заявою.

У 2011 році ОСОБА_9 звернулась з позовом до ОСОБА_6 про встановлення меж та повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

У травні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_9 та ОСОБА_7 про скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та поновлення порушеного права.

Ухвалами Харківського районного суду Харківської області від 08 жовтня 2012 року позовні заяви ОСОБА_9 та ОСОБА_6 залишені без розгляду.

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 втретє звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про визнання недійсним та скасування державного акта на землю, який ухвалою суду від 04 листопада 2013 року залишено без розгляду за його заявою.

Тобто, ОСОБА_6, дізнавшись у 2007 році про порушення, на його думку, свого права неправомірними діями ОСОБА_7, а в наступному - діями ОСОБА_9 та ОСОБА_8 до 10 грудня 2014 року, не захищав свого права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 265 ЦПК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовуОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права з пропуском трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявили відповідачі.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що строк позовної давності на день звернення із цим позовом - 10 грудня 2014 року не сплинув, оскільки згідно з пунктом 4 частини першої статті 268 ЦК України (в редакції станом на 13 липня 2007 року), позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, є безпідставними, оскільки на момент звернення із цим позовом будь-яких документів про закріплення за позивачем права власності або іншого речового права на спірну земельну ділянку за цією адресою певної конфігурації та площі справа не містить.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 26 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик