АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«11» вересня 2018 року

м. Харків

справа № 640/18792/17-ц

провадження № 22ц/790/4200/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Баранкової В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2018 року в складі судді Бородіної Н.М.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів на дитину.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 30 червня 2012 року по 03 березня 2014 року.

Зазначила, що вони з відповідачем мають малолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказала, що стосунки з відповідачем припинені в травні 2013 року. З цього часу він не цікавиться сином та його станом здоров'я, жодного разу не відвідав його, не спілкується з ним та навіть не телефонує, не вітає з днем народження, взагалі не приймає участі в його вихованні.

Зазначила, що рішенням суду з відповідача стягнуті аліменти на утримання сина, однак у зв'язку з тим, що дитина часто хворіє, збільшились плата за дитячий садок та ціни на продукти харчування, одяг, взуття, вона вимушена неодноразово звертатися до суду з позовами про збільшення розміру аліментів.

Вказала, що відповідач відмовляється надати згоду на оформлення документів для виїзду дитини за межі країни на лікування, що обмежує права дитини.

Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; змінити розмір аліментів та стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2018 року, у якому ухвалами Київського районного суду м. Харкова від 08 червня 2018 року та 11 липня 2018 року виправлено описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково, попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина - ОСОБА_3, покладено на Департамент праці та соціальної політики Харківської міської ради, як орган опіки та піклування Харківської міської ради, контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов'язків щодо сина ОСОБА_3, змінено розмір аліментів на утримання ОСОБА_3, визначених рішенням Київського районного суду від 27 квітня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 листопада 2017 року до досягнення дитиною повноліття, та судовий збір на користь держави у розмірі 640 грн.; у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що вона одна виховує сина, а відповідач свідомо тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов'язків, з травня 2013 року не приймає жодної участі у вихованні сина, не піклується про дитину та не спілкується з нею, не відвідує дитину ані у школі, ані вдома, ніколи ніде не працював, не дарував дитині подарунки на свята, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не дбає про його самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей; що у травні 2018 року відповідач відмовив їй у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України для оздоровлення; що після реєстрації шлюбу вони з відповідачем та сином мешкали разом у смт. Чемеринці Хмельницької області, проте у травні 2013 року вона з сином повернулась до м. Харкова, оскільки з відповідачем було неможливо проживати, він не працював, зловживав алкогольними напоями, ображав та бив її на очах у дитини; що після розірвання шлюбу відповідач добровільно не надавав матеріальної допомоги на утримання сина, аліменти з нього стягнуті за рішенням суду, від виконання якого він тривалий час ухилявся, та почав виконувати його лише після усвідомлення можливості притягнення його до кримінальної відповідальності; що відповідач не обізнаний про стан здоров'я сина і його захворювання; що 21 квітня 2017 року відповідач без жодних підстав зняв дитину з реєстрації за своїм місцем проживання; що висновком Департаменту служб у справах дітей встановлена доцільність позбавлення відповідача батьківських прав; що небажання відповідача брати участь у вихованні дитини підтверджується довідками з дитячого садочка, гімназії, поліклініки, а також показаннями свідків; що проживання відповідача у іншій області на значній відстані від сина не є підставою для невиконання батьківських обов'язків.

23 серпня 2018 року ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що він спілкується з сином за телефоном, оскільки проживає в Хмельницькій області; по мірі можливості надсилає синові подарунки, надає згоду на виїзд дитини за кордон, заборгованість по аліментах у нього відсутня. З дня народження сина і по теперішній час він не припиняв його утримувати та матеріально забезпечувати, постійно приймав участь у його вихованні, догляді за ним, намагається надати йому повноцінне батьківське піклування та турботу. У зв'язку з чим просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що достатніх доказів, які свідчать про ухилення ОСОБА_2 від виконання свого обов'язку щодо виховання дитини, його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов'язками ОСОБА_1 не надала.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 30 червня 2012 року по 03 березня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до Витягу із реєстру документів про народження від 14 червня 2011 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Ачерра (провінція Наполі) Республіки Італія, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кастель Вольтурно (провінція Казерта), Італія, його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Згідно довідки Генерального консульства України в Неаполі про реєстрацію особи громадянином України №536-270 від 20 червня 2011 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований громадянином України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Київського районного суду від 27 березня 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі в розмірі 500,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення сином повноліття.

Відповідно до довідки-розрахунку Чемеровецького районного відділу ДВС Чемеровецького районного управління юстиції про розмір фактично сплачених аліментів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 станом на 01 січня 2015 року згідно виконавчого листа № 640/1618/14-ц від 26 січня 2015 року, станом на 01 січня 2015 року заборгованість становила 5500, 00 грн.

Рішенням Київського районного суду від 27 квітня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року, розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3, збільшено до 700, 00 грн. щомісяця, починаючи з 16 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до довідки-розрахунку Чемеровецького районного відділу ДВС Чемеровецького районного управління юстиції про розмір фактично сплачених аліментів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 від 26 червня 2017 року станом на 26 червня 2017 року згідно виконавчого листа № 640/12292/15-ц від 26 червня 2017 року, станом на 26 червня 2017 року заборгованість становить 0 грн., переплата - 600, 00 грн.

Згідно заяв ОСОБА_2 від 12 серпня 2012 року та 14 червня 2016 року, справжність підпису на яких посвідчена приватним нотаріусом Чемеровецького районного нотаріального округу Хмельницької області Пилявським В.Б., він надає свою згоду на тимчасові поїздки до будь-якої країни з 12 серпня 2014 року до 12 серпня 2015 року та з 14 червня 2016 року по 14 червня 2017 року його малолітнього сина ОСОБА_3 у супроводі його матері ОСОБА_1

Із відповіді Служби у справах дітей Київського району м. Харкова від 24 березня 2016 року №02-42/562/-16 вбачається, що ОСОБА_1 роз'яснено, що вирішення спору між нею та ОСОБА_2 про надання нотаріально посвідченої згоди на оформлення паспорту для виїзду за кордон на ім'я ОСОБА_3, не входить до компетенції Служби та вирішується у судовому порядку.

Із довідки Комунального підприємства «Комунсервіс Чемеровецької селищної ради» про зняття з реєстрації місця проживання №309 від 21 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, знято з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 у зв'язку з вибуттям до міста Харків з 21 квітня 2017 року.

Із довідки Відділу реєстрації місця проживання у Київському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради про реєстрацію місця проживання особи №04-05-12/3384-17 від 23 травня 2017 року вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 з 23 травня 2017 року.

Із довідки дільниці №14 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 09 лютого 2018 року з місця проживання про склад сім'ї та прописку вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає за адресою АДРЕСА_2 разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проживає у Хмельницькій області.

В листі Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська дитяча поліклініка № 23» № 969 від 21 липня 2017 року, в якому малолітній ОСОБА_3 перебуває під наглядом фахівців зазначено, що вихованням та доглядом за дитиною займається мати дитини.

Із довідки Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 370 Харківської міської ради» №138/01-27 від 14 серпня 2017 року, який з 13 червня 2013 року відвідував малолітній ОСОБА_3 та зі слів вихователя групи №12 ОСОБА_7 вбачається, що до закладу приводила та забирала дитину мати, ОСОБА_1, яка також була присутня на святах та відвідувала батьківські збори.

Із інформації адміністрації Харківської гімназії № 172 Харківської міської ради Харківської області №164 від 14 лютого 2018 року, в якій з 2017 року навчається малолітній ОСОБА_3 вбачається, що мати дитини, ОСОБА_1, систематично відвідує заклад освіти, постійно підтримує зв'язок з класним керівником, відвідує батьківські збори, приділяє достатньо уваги вихованню, навчанню, розвитку дитини, дбає про її здоров'я, спілкується з класним керівником, бере до уваги та виконує рекомендації вчителя щодо навчання її сина. ОСОБА_3 систематично відвідує навчальні заняття, до школи завжди приходить охайний, забезпечений шкільним приладдям, одягом та взуттям, у вільний час відвідує гурток «тхе-кван-до» на базі гімназії.

Із довідки-розрахунку Чемеровецького районного відділу ДВС Чемеровецького районного управління юстиції про розмір фактично сплачених аліментів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 станом на 21 лютого 2018 року згідно виконавчого листа № 640/12292/15-ц від 21 лютого 2018 року вбачається, що станом на 21 лютого 2018 року заборгованість відсутня, переплата - 100 грн.

Висновком Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №170 від 14 березня 2018 року встановлена доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина. У висновку зазначено, що батько дитини на засідання Комісії не з'явився, про причини неявки не повідомив; мати дитини була присутня, надала свої пояснення.

Із заперечень на позовну заяву ОСОБА_2 вбачається, що він щомісячно сплачує аліменти на утримання сина, заборгованості не має, передає синові подарунки, позбавлений можливості бачитись та спілкуватися з сином з вини позивача, яка відмовляє йому у зустрічі з дитиною; що він одружився вдруге та його дружина вагітна, проте він сплачує аліменти на сина від першого шлюбу, а також щороку надає згоду на вивезення дитини за кордон на відпочинок; що він хотів би постійно приймати участь у вихованні дитини, проте це неможливо через значну відстань між ними та небажання позивача знайти компроміс щодо можливості спілкування з сином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов'язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім'ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім'ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз'єднує сімейні зв'язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім'ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року).

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров'ю.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно частин 4-6 статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову

виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Матеріали справи свідчать про те, що після розірвання шлюбу дитина проживає разом з матір'ю в Харківській області. Батько залишився проживати в Хмельницькій області. Заборгованості по аліментам немає.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що батько дитини вдруге одружився, має на утриманні двох дочок. Вона знаходиться в цивільному шлюбі. Підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав вважає неможливість продажу житла її матері, в якому зареєстрований їх син, без згоди батька та те, що в травні 2018 року ОСОБА_2 не надав згоду на виїзд дитини за кордон.

Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини, і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244 цс 18).

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач декілька разів надавав заяви про згоду на виїзд дитини за кордон у 2016 та 2017 роках на певний період. Проте, як вбачається з довідки з місця роботи ОСОБА_1 у травні 2018 року вона не перебувала у відпустці.

Крім того, ненадання батьком згоди на виїзд дитини за межі України, як і неможливість продажу житла матері позивача, в якому зареєстрований та проживає їх син, без згоди батька, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги, а саме, що відповідач свідомо тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов'язків, зокрема, з травня 2013 року не приймає жодної участі у вихованні сина, не піклується про дитину та не спілкується з нею, не відвідує дитину ані у школі, ані вдома, ніколи ніде не працював, не дарував дитині подарунки на свята, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не дбає про його самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей; що під час знаходження у шлюбі він не працював, зловживав алкогольними напоями, ображав та бив її на очах у дитини; що після розірвання шлюбу відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання сина, аліменти з нього стягнуті за рішенням суду, від виконання якого він тривалий час ухилявся, та почав виконувати його лише після усвідомлення можливості притягнення його до кримінальної відповідальності; що відповідач не обізнаний про стан здоров'я сина і його захворювання є безпідставними, ОСОБА_1 не доведені, спростовуються матеріалами справи та не є, виходячи з змісту статті 164 СК України, підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

Не приймає до уваги судова колегія і висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, яким встановлена доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина, оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Інших доказів злісного ухилення ОСОБА_2 від виховання дитини, свідомого нехтування ним батьківськими обов'язками, його винної поведінки щодо дитини матеріали справи не містять.

Не приймаються до уваги довідки, надані у якості доказів разом з апеляційною скаргою на підставі частини 3 статті 367 ЦПК України, оскільки вони видані у червні 2018 року, тобто вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Також не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню сина факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Зважаючи на те, що достатні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відсутні, оскільки надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування ним батьківськими обов'язками, його винну поведінку щодо дитини, враховуючи бажання відповідача підтримувати стосунки з сином та його проживання у іншій області, відсутність заборгованості за аліментами, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітнього сина, попередження його про необхідність змінити ставлення до виховання сина та покладення контролю за виконанням ним батьківських обов'язків на орган опіки та піклування.

Ухвалюючи судове рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови ОСОБА_1 в задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду не переглядалося.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2018 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 13 вересня 2018 року.