Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 712/1027/17-ц

провадження № 61-11805св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Ост-Інвест», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Ост-Інвест-Черкаси»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2017 року у складі судді: Марцішевської О. М. та рішення апеляційного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року у складі суддів: Василенко Л. І., Бородійчука В. Г., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ост-Інвест» (далі - ТОВ «Ост-Інвест», товариство) про стягнення оплати часу простою не з вини працівника, компенсації втрати частини заробітку за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 з 02 липня 2001 року працював в ТОВ «Ост-Інвест», а 05 лютого 2004 року був звільнений на підставі статті 38 КЗпП (за власним бажанням).

В період роботи, 02 липня 2003 року позивач з іншими працівниками директором був відправлений у вимушену відпустку без збереження заробітної плати на невизначений час з тих мотивів, що випуск міні-інкубаторів підприємством має сезонний характер і в літній період падає збут продукції. При звільненні з позивачем не був проведений повний розрахунок, не виплачені належні йому суми оплати за час простою за серпень 2001 року, липень-серпень 2002 року та з липня 2003 року по день звільнення, компенсацію за невикористану відпустку, а тому позивач вважав, що на підставі статті 117 КЗпП слід стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати заробітку з урахуванням інфляції.

Позивач просив стягнути з відповідача: оплату за час простою не з вини працівника у розмірі 10 705 грн; компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 02 липня 2001 року по 01 липня 2002 року, та з 01 вересня 2003 року по 04 лютого 2014 року в розмірі 1537 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 169 852 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в розмірі 5 024,51 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Ост-Інвест» на користь ОСОБА_4 6 415,30 грн, а саме: компенсацію за невикористану відпустку в сумі 506,60 грн, компенсацію втрати частини заробітку 1 892,79 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 4 015,91, грн. В іншій частині відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Ост-Інвест» на користь ОСОБА_4 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 640 грн. Стягнуто з ТОВ «Ост-Інвест» в дохід держави судовий збір 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про стягнення суми оплати за час простою з вини роботодавця не підтверджені в ході судового розгляду об'єктивними належними та допустимими доказами. В період роботи позивач набув право на 62 дні відпустки, з яких ним було використано 28 днів відпустки, таким чином за невикористані 34 дні щорічної відпустки підлягає стягненню невиплачена при звільненні грошова компенсація. В день звільнення 05 лютого 2004 року ОСОБА_4 не працював. Цей факт також підтверджений табелем обліку робочого часу за лютий 2004 року, складений головним бухгалтером підприємства ОСОБА_5, достовірність якого остання підтвердила в своїх показах в якості свідка. Крім того, згідно з показів свідка ОСОБА_6, позивачу при звільненні будь-яких сум не було нараховано до виплати. Спір між сторонами щодо розміру належних до виплати позивачу сум виник у січні 2017 року, коли ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом 27 січня 2017 року, оскільки об'єктивних та переконливих доказів звернення до роботодавця в період з 05 лютого 2004 року до 27 січня 2017 року суду не надано.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2017 року змінено в частині розміру стягнутих з ТОВ «Ост-Інвест» на користь ОСОБА_4 компенсації втрати частини заробітку з 1892,79 грн на 2 039,57 грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 4 015,91 грн на 2 253,72 грн та, відповідно, всього стягнутої суми з 6415,30 грн на 4 799,89 грн. В іншій частині рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачу не було виплачено всіх належних від підприємства сум, а саме компенсацію за невикористані дні відпустки. Стосовно вимог позивача в частині компенсації втрати частини заробітку, то суд першої інстанції зробив правильний висновок, що компенсація за невикористану відпустку, яку суд визначив у розмірі 506,60 грн, є складовою заробітної плати, заборгованість з виплати якої виникла з лютого 2004 року. Проте при здійсненні підрахунку суд допустився помилки, у зв'язку з чим апеляційний суд змінив рішення в цій частині щодо розміру стягнутої суми з 1892,79 грн до 2039,57 грн. Не підлягає стягненню оплата за час простою з вини роботодавця, оскільки дані вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами. Щодо посилань апеляційної скарги на те, що Закон України «Про відпустки» не забороняє роботодавцю надавати відпустку, тривалість якої перевищує 24 календарних дні, то це є правом роботодавця, проте позивач не надав суду підтверджень того, що за спірний період роботодавець безспірно зобов'язаний був надати йому відпустку у такій кількості календарних днів.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року, змінити рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2017 року, скасувавши його в частині відмови в задоволені позову, та ухвалити рішення про задоволення позову в повному об'ємі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи не врахували те, що: питання порядку нарахування компенсації за невикористану відпустку і питання, що пов'язані зі здійсненням роботодавцем виплат працівникам за час простою не з вини працівника та компенсації за нездійснення повного розрахунку з працівником, а також визначення розміру середнього заробітку належного працівникові за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи вирішені судами не правильно. Факти простою підприємства не з вини працівника, за який відповідно він має право вимагати оплати, доведено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 вересня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що між ТОВ «Ост-Інвест» та ОСОБА_4 01 липня 2001 року був укладений контракт про прийняття позивача на роботу на 1 рік робітником.

Наказом від 09 липня 2001 року № 3-К прийнятий на роботу в ТОВ «Ост-Інвест» інженером-механіком на підставі контракту з відрядною оплатою праці.

Наказом № 8-К від 30 серпня 2002 року з 01 вересня 2002 року переведений на посаду інженера-механіка постійно з відрядною оплатою праці.

Наказом № 6-К від 16 травня 2003 року позивачу була надана відпустка 28 календарних днів за період роботи з 01 вересня 2002 року по 31 серпня 2003 року.

Наказом № 2-К від 04 лютого 2004 року позивач звільнений за статті 38 КЗпП (за власним бажанням). Цей наказ не містить будь-яких розпоряджень щодо проведення розрахунку з позивачем при звільненні, зокрема, і компенсації за невикористану відпустку з зазначенням кількості її календарних днів.

18 лютого 2004 року ОСОБА_4 був прийнятий на роботу в ПАТ «Азот».

Суди встановили, що згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу за даними персоніфікованого обліку УПФУ в м. Черкаси з липня по грудень 2001 року позивачу була виплачена зарплата в сумі 4 111,09 грн, за 2002 рік - 10 994,92 грн, за 2003 рік - 7 326,55 грн. У серпні 2001 року, липні-серпні 2002 року, у період липня 2003 - лютого 2004 року заробітна плата не виплачувалась.

Суди встановили, що згідно табелю обліку робочого часу за лютий 2004 року, складеного головним бухгалтером Авласовою-Бородуліною І. Т. та затвердженого директором, позивач у лютому 2004 року не перебував на роботі. Відповідно до актів відповідача № 1 та № 2 від 26 грудня 2016 року при звільненні головного бухгалтера Авласової-Бородуліної І. Т., відомості про виплату заробітної плати, наряди на оплату праці чи акти про їх знищення за закінченням терміну зберігання передані не були.

Суди, на підставі довідки УПФУ в м. Черкаси від 05 квітня 2016 року, встановили, що внески страхувальника ТОВ «Ост-інвест» за період з 2000 по 2004 рік сплачені у повному обсязі. По застрахованій особі ОСОБА_4 внески з 2001 по 2004 рік сплачені.

Згідно статті 34 КЗпП простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Відповідно до статті 113 КЗпП час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Час простою з вини працівника не оплачується.

Тлумачення статті 34, 113 КЗпП свідчить, що при запровадженні простою за ініціативи роботодавця та за відсутності вини працівника на роботодавця покладено обов'язок здійснювати оплату часу простою не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що відсутні належні та допустимі докази факту простою суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову в частині вимоги про стягнення суми оплати за час простою.

Згідно частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Суди встановили, що за період роботи з 02 липня 2001 року по 05 лютого 2004 року (2 роки 7 місяців 3 дні), враховуючи термін щорічної оплачуваної відпустки 24 календарних дні, позивач набув права на 62 дні відпустки, з яких позивачем згідно з наказом № 6-К від 16 травня 2003 року було використано 28 днів відпустки.

Встановивши, що позивачем не використано 34 дні щорічної відпустки, суди зробили правильний висновок про стягнення на користь позивача невиплачену при звільненні грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 506,60 грн.

У постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі № 6-259цс17 зроблено висновок, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Відповідно до частини третьої статті 117 КЗпП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі, якщо звільнений працівник до одержання остаточного розрахунку стане на іншу роботу, розмір зазначеної в частині першій цієї статті компенсації зменшується на суму заробітної плати, одержаної за новим місцем роботи.

Суди встановили, що з моменту звільнення позивача з роботи в ТОВ «Ост-Інвест» (05 лютого 2004 року до моменту звернення до суду з позовом (27 січня 2017 року), позивач до відповідача з будь-якими вимогами про виплату належних йому від товариства сум не звертався.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_4, звільнившись з роботи у ТОВ «Ост-Інвест» 18 лютого 2004 року працевлаштувався на роботу в ПАТ «Азот» та з того часу є працевлаштованою особою, яка відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу за даними персонифікованого обліку УПФУ в м. Черкаси та довідки ТОВ «Науково-інженерний центр Сканер» регулярно отримувала заробітну плату за місцем роботи.

Застосувавши частину третю статті 117 КЗпП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, апеляційний суд обґрунтовано визначив розмір середнього заробітку в сумі 2 253,72 грн.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців (пункти 2.2 2.3 Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013).

Встановивши, що при здійсненні обчисленні компенсації втрати частини заробітної плати з урахуванням індексу інфляції суд першої інстанції допустився помилки, апеляційний суд обґрунтовано змінив рішення в цій частині та стягнув 2 039,57 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2017 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Черкаської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель