КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1454/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2018 року місто Київ

справа № 756/10251/18

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року про відмову у відкритті провадження, постановлену під головуванням судді Андрейчука Т.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Державна служба України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року заявник звернувся до Оболонського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт його безпосередньої участі у бойових діях пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України під час проведення антитерористичної операції в зоні її проведення на території Донецької та Луганської областей в складі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Київ-2» ГУ МВС України в місті Києві з08 серпня 2014 року по 05 вересня 2014 року, з 01 жовтня 2014 року по 01 листопада 2014 року, з 03 січня 2015 року по 02 лютого 2015 року, з 15 квітня 2015 року по 15 травня 2015 року.
В мотивування вимог посилався на те, що встановлення даного факту йому потрібно для набуття в подальшому статусу «учасника бойових дій» з відповідними соціальними гарантіями.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року відмовлено у відкриті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що в липні 2017 року заявник звернувся до Міністерства внутрішніх справ України з приводу надання йому статусу учасника бойових дій, однак Управління у справах учасників антитерористичної операції МВС України відмовило заявнику у наданні даного статусу, оскільки до даних ліквідаційної комісії ГУМВС України в місті Києві за період проходження служби заявник до зони проведення антитерористичної операції не відряджався.
Вказував, що жодного рішення про відмову визнанні учасником бойових дій, яке могло б бути оскаржене в судовому порядку, вказаним органом не приймалося, а відтак право заявника в даному випадку може бути захищене лише в судовому порядку.
Зазначав, що законодавством не передбачено можливості особи, яка ініціює питання щодо надання їй статусу учасника бойових дій, звертатись безпосередньо до Міжвідомчої комісії.
Представник заявника усудовому засіданні апеляційного суду підтримавдоводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Направив на адресу апеляційного суду пояснення на апеляційну скаргу, в яких просив розглядати справу у відсутність представника Державної службиУкраїни у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції.

Колегія суддів вважає заможливерозглядатисправу у відсутності заінтересованої особи на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника заявника, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України та виходив з того, що законодавством визначено позасудовий порядок, який дає змогу особі встановити статус учасника бойових дій, а відтак заява ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Так, відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.
Стаття 55 Конституції України закріплює право кожної особи на судовий захист. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді.

Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 1 ст.315 ЦПК України передбачено перелік категорій справ, які розглядає суд про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно ч.2 вказаної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 просить встановити факт його безпосередньої участі у бойових діях пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України під час проведення антитерористичної операції в зоні її проведення на території Донецької та Луганської областей в складі батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Київ-2» ГУ МВС України в місті Києві.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, заявник посилався на те, що встановлення даного факту йому потрібно для набуття в подальшому статусу «учасника бойових дій» з відповідними соціальними гарантіями.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди при вирішенні питання про підвідомчість справи мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено не судовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород.

Згідно абзацу першого п.19 ч.1 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) та працівники Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці, працівники Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Абзацом другим п.19 ч.1 ст.6 вказаного Закону встановлено, що порядок надання статусу учасника бойових дій особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення доведення) в антитерористичній операції, а також райони антитерористичної операції визначає Кабінет Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення (далі - Порядок).

Згідно з п.2 Порядку військовослужбовцям (резервістам, військовозобов`язаним) та працівникам Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, військовослужбовцям військових прокуратур, особам рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції ДФС, поліцейським, особам рядового, начальницького складу, військовослужбовцям, працівникам МВС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, ДСНС, Державної кримінально-виконавчої служби, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів; особам, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування згідно з переліком, визначеним Антитерористичним центром при СБУ та Генеральним штабом Збройних Сил, були включені до складу Збройних Сил, МВС, Національної поліції, Національної гвардії та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що рішення про надання та позбавлення статусу учасника бойових дій приймається: комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними в Міноборони, МВС, Мін`юсті, Національній поліції, Національній гвардії, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецтрансслужби, Генеральній прокуратурі України, Управлінні державної охорони, Адміністрації Держспецзв`язку, ДСНС, ДФС; міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка утворюється Державною службою у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції), - у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання.

Відповідно до п.3 розділу І та п.2 розділу II Положення про міжвідомчу комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 10 листопада 2014 року №867, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2014 року за №1494/26271, міжвідомча комісія призначена лише для прийняття рішень про надання (позбавлення) статусу учасника бойових дій особам (осіб), які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення: у разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання.

Міжвідомча комісія має право розглядати документи щодо осіб, які надіслані лише комісіями при міністерствах, інших центральних органах виконавчої влади чи інших державних органах (у підпорядкуванні яких особи брали участь в антитерористичній операції) у разі наявності у поданих документах спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання.

Суд першої інстанцій обґрунтовано виходили з того, що для вирішення питання про можливість встановлення статусу учасника бойових дій чинним законодавством визначений інший позасудовий порядок розгляду, а саме шляхом звернення до відомчої комісії того відомства, у складі якого ОСОБА_1 брав участь в антитерористичній операції (МВС). І у разі якщо при розгляді відомчою комісією МВС України документів ОСОБА_1 виникне спір, що потребує міжвідомчого врегулювання, тільки ця відомча комісія може винести на розгляд міжвідомчої комісії питання надання статусу учасника бойових дій.

Таким чином, Служба могла б винести на розгляд міжвідомчої комісії документи про надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 лише після їх розгляду відомчою комісією МВС України та встановлення нею наявності спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання.

І тільки у разі незгоди з рішенням зазначеної комісії, ОСОБА_1 має право на звернення до суду з позовом про оскарження дій прийнятого рішення у передбаченому законом порядку.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що, оскільки законодавством визначено позасудовий порядок, який дає змогу особі встановити статус учасника бойових дій, то ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

До аналогічних висновків дійшов також Верховний Суд в постановах від 26 червня 2018 року у справі №760/2461/17-ц, від 01 серпня 2018 року у справі №490/9547/17, від 16 серпня 2018 року у справі №127/11603/17.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не встановив фактичних обставин справи, не взяв до уваги, що право заявника в даному випадку може бути захищене лише в судовому порядку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки законодавством визначено позасудовий порядок вирішення вказаного питання та передбачено право на оскарження у судовому порядку відповідного рішення комісії.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 16 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2018 року.

Головуючий:

Судді: