АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 639/1804/18 Головуючий суддя І інстанції Єрмоленко В. Б.
Провадження № 22-ц/790/3914/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Кіся П.В.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України та ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року (головуючий суддя Єрмоленко В.Б.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради, третя особа -Державна казначейська служба України про стягнення компенсації за моральну шкоду, спричинену дискримінаційними діями та протиправною бездіяльністю органу місцевого самоврядування,

встановив :

10 квітня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради, 3 особа-Державна казначейська служба України про стягнення компенсації за моральну шкоду у розмірі 904 689 грн., спричинену дискримінаційними діями та протиправною бездіяльністю органу місцевого самоврядування.

Позовна заява мотивована тим, що він неодноразово звертався до відповідача із заявами, в яких просив надати роз'яснення щодо нарахування пільги для учасників війни на оплату послуг з газопостачання у період з 2010 р. по 2015 р., проте отримував відповідь про неможливість дати роз'яснення, тому як позивач не перебуває на обліку в базі Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, що мають право на пільги. Відповідач також повідомляв про можливість ознайомлення з нормами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на офіційному порталі Верховної Ради України.

23.06.2017 року він звертався на прийом до начальника Управління та отримав усну інформацію, задля з'ясування своїх припущень щодо правильності нарахування витрат на оплату послуг з газопостачання при наявності пільги по житловому будинку АДРЕСА_1, в якому він проживає, ОСОБА_3 попросив відповідача письмово підтвердити порядок розрахунку комунальних послуг та зазначити законодавство, яким відповідач при цьому керувався. В подальшому, позивач звертався до Управління із запитом на доступ до публічної інформації, в яких просив повідомити яким законом керувалося Управління для розрахунку пільги для учасників війни, але замість зазначення норм статті закону, йому було запропоновано самостійно пошукати інформацію на сайті Верховної Ради України або Кабінету Міністрів України.

Зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.11.2017 р. у позові про стягнення компенсації моральної шкоди було відмовлено, проте визнано, що Управлінням не надано відповіді заявнику в повному обсязі, а містилося відсилання про джерело отримання інформації в мережі Інтернет. Постановою апеляційного суду Харківської області від 28.02.2018 р. встановлена протиправність в діях посадових осіб уповноваженого органу місцевого самоврядування, скасовано рішення Жовтневого районного суду та відмовлено у позові з інших підстав. З посиланням на методику розрахунку компенсації моральної шкоди, ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду з прав людини від 27.07.2004 р. по справі «Ромашов проти України» по аналогічній справі, позивач просив задовольнити свої вимоги і стягнути з Державного бюджету України визначену ним суму моральної компенсації.

Відповідач Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради проти позову заперечував та надав відзив, в якому стверджує, що ніяких незаконних рішень або дій по відношенню позивача не приймалось, а невдоволення наданою відповіддю не може розцінюватися, як бездіяльність органу місцевого самоврядування. Відповідач зазначає, що у відповідності із Законом України «Про звернення громадян» позивачеві надана відповідь про неможливість надати інформацію, тому як ОСОБА_3 не перебуває на обліку в Управлінні, тому йому запропоновано ознайомитися з переліком пільг на офіційному порталі Верховної Ради України. Структурні підрозділи соціального захисту надають консультації пільговикам, до яких позивач не відноситься. Оскільки Управління не є розпорядником запитуваної інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації», заяву позивача прийнято відповідно до Закону України «Про звернення громадян» і підготовлено відповідь в строк, передбачений цим законом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради, 3 особа -Державна казначейська служба України задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного рахунку Державного казначейської служби України на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н. ( прож. АДРЕСА_1) в рахунок відшкодування моральної шкоди - 5000 ( п'ять тисяч) грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України ОСОБА_5 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. При цьому посилався на те, що судом допущено неповне з'ясування обставин, що мають істотне значення по справі, не застосовано законодавство, яке поширюється на спірні правовідносини. Суд не надав обґрунтування, яке б підтверджувало факт заподіяння моральних та фізичних страждань позивачу.

Вказав, що відповідно до статей 16,77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 23, ст.176 ЦК Управління праці не є державним органом і на випадки заподіювання ним шкоди не поширюється ст.56 Конституції України, ч.2 ст.1167 та ст.1173 ЦК України в частині відшкодування шкоди з Державного бюджету. По даній категорії справ позивачем необхідно довести всі складові елементи цивільного правопорушення, а саме:наявність моральної шкоди, протиправної поведінки, а також причинно-наслідковий зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення у частині визначення компенсації за моральну шкоду та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким стягнути з Державного бюджету України на його користь 904 689 грн. як компенсацію моральної шкоди спричиненої протиправною бездіяльністю та дискримінаційними діями Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради.

Вказав, що суму компенсації розраховував за методикою професора ОСОБА_6, яка викладена в його монографії «Компенсация морального вреда: анализ и комментарий законодательства и судебной практики» (М.: Волтерс Клувер, 2004. - 320 с.) відповідно до наказу Міністерства юстиції України входить до «Переліку науково-технічної та довідкової літератури, що використовується при проведенні психологічної експертизи». Це одна з двох рекомендованих Міністерством юстиції методик розрахунку розміру моральної шкоди. Також посилався на практику Європейського суду з прав людини у подібних справах. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Зазначив, що у оскаржуваному рішенні зазначено, що, виходячи з тривалості ненадання повної відповіді на запити позивача, незважаючи на рішення суду, яким визнано факт неправомірності дій Управління, презумпції спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем, враховуючи принцип розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за можливе стягнути моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Яким чином розраховано цю суму і чому суд не погодився з його розрахунками інформація у рішенні відсутня.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Державної казначейської служби, за відсутністю позивача ОСОБА_3 належним чином повідомленого про розгляд справи, який не з'явився у судове засідання з посиланням на зайнятість в іншому судовому засіданні і просив відкласти апеляційний розгляд справи, в чому судова колегія за недоведеності вказаної причини відсутності відмовила, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - необхідно залишити без задоволення.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Так, за змістом ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Конституційний Суд України у Рішенні від 03 жовтня 2011 року № 12-рп/2001 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 32 Закону України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» та статті 25 Закону України «Про Державний бюджет України на 2001 рік» (справа про відшкодування шкоди державою) зазначив, що Україна, згідно з Конституцією України, є правовою державою (стаття 1), а людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю (стаття 3). Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, і саме держава відповідає перед людиною за свою діяльність, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3). Цей обов'язок держави конкретизується в ряді статей Конституції України. В Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 та інші). Матеріальна та моральна шкода, завдана громадянам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок держави (стаття 56 Конституції України). Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно з ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації»№ 2939-VІ від 13.01.2011 року розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Статтею 12 вищевказаного Закону №2939 визначено, що суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Розпорядниками інформації визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них (ст. 13 Закону №2939).

Виходячи з вимог п.6 ч.1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» на розпорядників публічної інформації покладені обов'язки надавати на запити заінтересованих осіб існуючу інформацію.

Частина 1 ст. 22 цього Закону передбачає вичерпний перелік підстав для відмови у задоволенні запиту, а саме якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Згідно до ст. 276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов'язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Виходячи зі змісту ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим, органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_3 18 липня 2017 року звернувся до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради з заявою, у якій просив роз'яснити яким чином розраховувалися пільги для учасників війни на оплату послуг з газопостачання у період з 2010 року по 2015 рік. Згідно наданої позивачу відповіді від 26.07.2017 р., Управління не має підстав для надання роз'яснення щодо пільгової знижки учасникам війни, оскільки п. 3 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги, затв. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2003 р. № 117 структурні підрозділи соціального захисту населення надають консультації пільговикам, постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей, підприємствам та організацій, що надають послуги. ОСОБА_3 повідомлено, що з переліком пільг ветеранам війни, які передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» він має змогу ознайомитися в засобах масової інформації або на офіційному порталі Верховної Ради України.

01 серпня 2017 року позивач звернувся до Управління з запитом на доступ до публічної інформації, у якому просив повідомити яким законом або нормативним актом керувалося Управління для розрахунку пільги для учасників війни на оплату послуг з газопостачання у період з 2010 року по 2015 рік, та надати копію тієї статті з документу, що має відношення до зазначеної групи пільговиків. Розглянувши звернення, 10 серпня 2017 року ОСОБА_3 надана відповідь, з якої випливає, що Управління в своїй роботі використовувало нормативну-базу, а саме: Закони України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.96 № 879 «Про встановлення норм користування житлово-комунальними послугами громадянами, які мають пільги щодо їх оплати» від 06.08.2014 № 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування». ОСОБА_3 проінформовано, що з переліком пільг та нормами соціальних стандартів на які мають право учасники війни він має можливість ознайомитись в засобах масової інформації або на офіційних порталах Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України.

07 грудня 2017 р. ОСОБА_3 у черговий раз звернувся до відповідача із запитом на доступ до публічної інформації щодо нарахування пільг для учасників війни на оплату послуг з газопостачання, а також копію статті закону або нормативного акту, яким керувалось Управління для розрахунку пільги для учасників війни у період часу з 2010 р. по 2015 р. При цьому, позивач зазначає, що рішенням суду від 23.11.2017 р. визнано про ненадання на попереднє звернення 01 серпня 2017 р. відповіді в повному обсязі, тому як в ньому містилися лише відсилання на знаходження такої інформації на офіційних порталах Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України. Відповідачем 14.12.2017 р. позивачеві надана відповідь, якою ОСОБА_3 роз'яснено поняття публічної інформації відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та повідомлення про те, що Управління запитуваними Вами документами не володіє, не отримувало їх та не створювало у процесі виконання своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, а у своїй діяльності керується офіційними сайтами Верховної Ради та Кабінету Міністрів України в мережі Інтернет. З посиланням на п. 2 ч.1 ст. 22 Закону України Управління відмовляє у задоволенні запиту.

28 грудня 2017 р. позивач знову звернувся до начальника Управління праці та соціального захисту населення із запитом на доступ до публічної інформації, в якому цитує п.5 ч.1 ст.14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та стверджує, що на особистому прийомі у начальника Управління 23 червня 2017 р. йому роз'яснено про наявність пільг для відшкодування витрат на оплату послуг з газопостачання по житловому будинку, в якому він мешкає, що надавалися ОСОБА_8 згідно діючого законодавства і їх розмір не залежав від проживання однієї цієї особи, або з іншими зареєстрованими у приміщенні. Оскільки така інформація відрізнялася від вимог вищезазначеного Закону України, позивач просив надати копію змісту статті Закону України, яким керувався відповідач для розрахунку пільги в тій редакції, що застосовувалась Управлінням. 05.01.2018 р. ОСОБА_3 надана відповідь, аналогічна тій, яка була надана позивачу 14.12.2017 р.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 р. у задоволенні позову ОСОБА_3 до Начальника Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради Державної казначейської служби України про стягнення компенсації за моральну шкоду спричинену протиправною бездіяльністю та дискримінаційними діями посадової особи органу місцевого самоврядування відмовлено. У своєму рішенні суд зазначив, що Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради не було надано відповідачу відповідь на інформацію від 01 серпня 2017 р. в повному обсязі.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 28 лютого 2018 р. встановлено, що суд першої інстанції правильно встановив протиправність у діях посадової особи уповноваженого органу місцевого самоуправління, однак при цьому не звернув уваги на позитивний обов'язок, який згідно до ст. 276 ЦК України в таких випадках покладається на відповідний орган місцевого самоврядування рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, - вчинити необхідні дії для негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з цього суд першої інстанції дійшов правильного висновку, який відповідає ч. 4 ст. 82 ЦПК України, що встановлений вказаною постановою суду апеляційної інстанції факт протиправності у діях посадової особи уповноваженого органу місцевого самоврядування не підлягає повторному доведенню по цій справі.

При цьому суд першої інстанції відповідно до встановлених обставин справи також обґрунтовано дійшов висновку про доведеність факту заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, які позивач зазнав з протиправною поведінкою щодо нього, оскільки він був змушений докладати додаткових зусиль для захисту свого права, а також - причинного зв'язку між протиправними діями та завданої шкоди, та вини Управління, від імені якого діяла уповноважена особа, в її заподіянні, яка у даному випадку презюмується, належними, допустимим та достатніми доказами, як це визначено у ст.ст. 77-79, 81 ЦПК України спосіб відповідач не спростував.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги, що у даному випадку Управління належить до органів місцевого самоврядування, внаслідок чого стягнення моральної шкоди відбувається за рахунок не державного, а місцевого бюджету.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Відповідно до ст. 77 Закону України про місцеве самоврядування шкода, заподіяні юридичним і в результаті неправомірних рішень, дії або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету.

Згідно зі ст. 176 ЦК України держава не відповідає за зобов'язаннями Автономної Республіки Крим і територіальних громад.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірними діями Управління праці та соціального захисту населення позивачу було завдано шкоди, і наявний причинний зв'язок між спричиненою ОСОБА_3 моральною шкодою, яка виразилася у виникненні негативного для нього явища, зокрема, необхідності вжиття додаткових заходів для отримання потрібної йому інформації, витрачання особистого часу тощо.

При цьому суд першої інстанції вирішив питання про права та обов'язки третьої особи, Державної казначейської служби України, стягнувши з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 грн.

Відповідно до п.п. 14, 17 п. 4 Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2011 № 1280 (у редакції наказу Міністерства Фінансів України від 17.08.2015 № 716), зареєстрованого в МЮ України 27 жовтня 2011 року за № 1237/19975 Управління (відділення) Казначейства відповідно до покладених на них завдань та в установленому законодавством порядку: здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду; Управління (відділення) Казначейства є юридичними особами публічного права, мають печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в установах Казначейства та банках.

Згідно правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 08.11.2017 року справа №6-99цс17, у справах про відшкодування шкоди, завданої зокрема незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відповідачами можуть бути відповідні органи державної влади, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Відповідно до ч.4 ст.58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

Згідно правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 08.11.2017 року справа №6-99цс17, у справах про відшкодування шкоди, завданої зокрема незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відповідачами можуть бути відповідні органи державної влади, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України.

Згідно до Положення про Укравління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради, затвердженого рішенням ! сесії Харківської міської ради 7-го скликання від 20.11.2015 № 7/15 «Про затвердження положень виконавчих органів Харківської міської ради 7-го скликання» в редакції рішення 19-ї сесії Харківської міської ради 7-го скликання від 18.04.2018 № 1045/18 Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради є самостійним виконавчим органом Харківської міської ради, який утворюється Харківською міською радою (п. 1.1). Управління є юридичною особою, веде самостійний баланс, має право відкривати рахунки в органах Державної казначейської служби України та установах банків відповідно до чинного законодавства України, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, кутовий штамп і бланк встановленого зразка, печатки та штампи для документів (п. 2.1). Управління в межах своїх повноважень має право укладати від свого імені угоди, договори і контракти з юридичними та фізичними особами, набувати майнових прав, нести обов'язки, бути позивачем, відповідачем та третьою особою у судах усіх інстанцій (п. 2.2).Управління утримується за рахунок коштів бюджету міста Харкова. Граничну чисельність працівників та структуру Управління визначає міський голова. Кошторис та штатний розпис Управління затверджується у встановленому порядку (п. 2.4).

Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

У ч.ч. 2, 4 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Згідно до ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Оскільки розглянутий по даній спір не стосується стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, залучення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Держаної казначейської служби України, а також - стягнення суми моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України - у цій справі законних підстав не було.

Оскільки суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що права позивача були порушені органом місцевого самоврядування, то у даному випадку стягнення за рішенням суду відбуваються з місцевого бюджету, до якого державний бюджет, який обслуговує Державна казначейська служба України, не має відношення.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Під час апеляційного розгляду справи відповідно до норми ст. 367 ЦПК України стосовно меж цього розгляду суд апеляційної інстанції не має повноважень залучити осіб, що не були залучені до участі у справі, і у новому складі учасників судового засідання в режимі повної апеляції повністю дослідити доводи скарги ОСОБА_3, внаслідок цього у її задоволенні необхідно відмовити.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно з'ясував обставини справи стосовно бюджету, з якого повинно відбуватися стягнення моральної шкоди; порушив норми матеріального і процесуального права, безпідставно стягнув суму моральної шкоди за рахунок Державного, а не місцевого бюджету; не встановив та не залучив до розгляду справи відповідне Управління - територіальний орган Державного казначейства, який здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, - суд апеляційної інстанції відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує рішення повністю та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259, 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 381-384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України -задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 14.09.2018 року.

Головуючий: В.Б. Яцина.

Судді: І.В.Бурлака.

П.В.Кісь.