печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Литвинової І.В.,

при секретарі - Чепізі Є. І.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Манжули А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в останній редакції якого, просила суд стягнути з відповідача суму заборгованості по заробітній платі, відпускних та лікарняних у розмірі 36 499, 02 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 62 700 грн, судовий збір 704, 80 грн, посилаючись на те, що відповідач з листопада 2017 року по лютий 2018 рік не виплачував позивачу заробітну плату, створив навколо позивача негативну атмосферу, здійснював дії, що призвели до моральних страждань позивача.

Ухвалою судді від 03 квітня 2018 року позовну заяву залишено без руху, недоліки якої позивачем усунено 11 квітня 2018 року, і судом відкрито провадження ухвалою від 12 квітня 2018 року для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження /а. с. 23-24, 34-35/.

10 травня 2018 року до суду стороною відповідача подано відзив на позовну заяву, на який позивачем подано відповідь 17 травня 2018 року /а. с. 48-53, 105-135/.

Від відповідача у судовому засіданні 29 травня 2018 року подано заперечення на відповідь позивача, які долучено до матеріалів справи /а. с. 142-144, 152/.

Ухвалою суду, постановленою у судовому засіданні 29 травня 2018 року на місці, без виходу до нарадчої кімнати, зобов'язано представника відповідача надати оригінали доказів та ухвалено викликати у судове засідання як свідка для допиту ОСОБА_4, ОСОБА_5 /а. с. 27-28, 147-150, 152/.

20 серпня 2018 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог /а. с. 168-169/.

Представником позивача 10 жовтня 2018 року подано до суду письмові пояснення на заперечення сторони відповідача щодо клопотання про витребування доказів та призначення судової почеркознавчої експертизи, та додано складений експертом Фраймович Л. В. висновок № 14674 за результатами судово-почеркознавчої експертизи поведеної за заявою позивача /а. с. 173-175, 176-191/.

Заперечуючи проти поданих доказів стороною відповідача у судовому засіданні 10 жовтня 2018 року подано суду заяву про недопустимість та неналежність доказу позивача - висновок № 14674 складений експертом Фраймович Л. В., посилаючись на те, що він складений особою, свідоцтва експерта та доповнення до яких є недійсними (анульованими) з 01 листопада 2016 року, згідно з інформацією Реєстру атестованих судових експертів МЮУ, по-друге, надані для проведення експертного дослідження від 14 серпня 2018 року документи мають сумніви у достовірності, оскільки вони стосуються господарської діяльності, до якої позивач не має відношення з 25 червня 2018 року /а. с. 229-236/.

У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили задовольнити, з підстав наведених у заявах по суті позову.

Представник відповідача Манджула А. М. у судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи у поданих заявах по суті і запереченнях.

Суд, заслухавши обґрунтування позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Сторони перебували у трудових відносинах: з 02 жовтня 2002 року по 05 липня 2004 року на посаді генерального директора, з 06 липня 2004 року на посаді головного бухгалтера за сумісництвом, з 19 листопада 2004 року - переведена на постійне місце роботи на посаду головного бухгалтера, з 15 вересня 2008 року - переведена на посаду фінансового директора, на якій і працювала до 25 червня 2018 року, коли її було звільнено у зв'язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування, згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України /а. с. 10-11, 54, 240/.

Позивач зазначила у позовній заяві, що з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2017 року заробітна плата нараховувалася позивачеві на її особистий картковий рахунок № НОМЕР_2 в ПАО «Укрсиббанк», але з листопада 2017 року виплати припинилися /а. с. 12-14/.

Як вбачається з консультативного висновку психіатра від 13 листопада 2017 року, позивач зверталася до лікаря-психіатра за первинною консультацією із скаргами на стійке та прогресуюче погіршення пам'яті в останнє півріччя, тривожність, пригнічений настрій, яким поставлено діагноз та надано рекомендації /а. с. 11, 12/.

З метою з'ясування зупинки виплати заробітної плати позивач звернулася із листом до відповідача з вимогою надати довідку про її доходи за шість останніх місяців (з вересня 2017 року по лютий 2018 рік), розрахунок заробітної плати за цей же період з вказівкою на відпрацьований час, на який відповіді не було отримано - лист від 06 березня 2018 року, направлений рекомендованим повідомленням, повернувся до відправника за закінченням встановленого строку зберігання, без вручення адресату /а. с. 15, 16/.

З 01 березня 2018 року по 11 березня 2018 року та з 12 березня 2018 року по 18 березня 2018 року позивач перебувала у черговій відпустці за наказом № 036/2-В від 28 лютого 2018 року та № 039/1-В від 06 березня 2018 року. З 19 березня по 23 березня 2018 року та з 24 березня по 27 березня 2018 року вона перебувала на лікарняному /а. с. 17, 18, 19/.

27 березня 2018 року позивач подала відповідачеві заяву про надання їй чергової відпустки терміном 24 календарні дні /а. с. 20/.

Наказом від 25 червня 2018 року № 10/1-Зв позивач була звільнена з посади фінансового директора ТОВ «Мастербуд» /а. с. 240/.

Як вбачається з копії наказу (повідомлення) № 054/2 від 27 березня 2017 року Про впровадження неповного робочого тижня, що зумовлено зменшенням рентабельності, прибутковості підприємства та раціоналізацією робочих місць, відповідач встановив з 01 липня 2017 року на підприємстві неповний робочий тиждень, а саме пунктом 1.2 - для інженерно-технічного персоналу, адміністрації та дирекції підприємства, які працюють за графіком 40-годинного робочого тижня, запроваджено робочий тиждень тривалістю не менш ніж 12 годин із забезпеченням доплати гарантованого рівня мінімальної заробітної плати згідно з частиною третьою ст. 3-1 Закону України «Про оплату праці», якщо нарахована заробітна плата працівника за пропорційно відпрацьований час є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати /а. с. 59-60/.

Відповідно до пункту 6 наказу (повідомлення) № 054/2 від 27 березня 2017 року, відповідач повинен був повідомити працівників підприємства про майбутні істотні зміни умов праці відповідно до чинного законодавства України до 01 травня 2017 року та необхідність надати письмову відмову працівникам, які незгодні працювати у нових умовах, для припинення трудового договору з ними на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Додатком № 1 до вказаного наказу (повідомлення) № 054/2 від 27 березня 2017 року Про впровадження неповного робочого тижня складено список працівників, які ознайомлені з наказом (повідомленням). Щодо позивача у вказаному списку-додатку № 1 зазначено, що вона відмовилася від підпису, що зафіксовано актом від 14 квітня 2017 року № 37/1 /а. с. 61, 64/.

Наказом від 091/1 від 29 травня 2017 року на підприємстві встановлено неповний робочий тиждень з 01 липня 2017 року /а. с. 65-66/.

У своєму відзиві представником відповідача вказано, що, зважаючи на відсутність письмової відмови позивача проти нових умов праці, передпенсійний вік, входження до складу засновників (учасників) підприємства та дирекції, підприємство вирішило не застосовувати радикальних заходів щодо позивача із звільнення її займаної посади на підставі пункту 6 ст. 36 КЗпП України. Оплату праці позивачу підприємство здійснювало пропорційно відпрацьованому часу, який відповідав нормальній тривалості - 40 годин на тиждень.

Такі доводи суд відхиляє, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях: не вчинення певних дій, які суб'єкт зобов'язувався вчинити, без вказівки на поважність причин, що унеможливили їх здійснення, або виключних обставин, ставить під сумніви вказані доводи.

З листопада 2017 року ситуація, як вказано у відзиві, змінилася: позивач відійшла від звичного для нього графіка роботи, і, по суті, перейшов на неповний робочий тиждень, встановлений наказом підприємства від 29 травня 2017 року № 091/1, тим самим визнавши його (надавши згоду). На думку сторони відповідача, вказане може бути пов'язане з тим, що з листопада 2017 року позивач одночасно працювала і у ТОВ «С. Г. Рекордінг Студіо» на посаді керівника і входить до складу його засновників.

З інформації про юридичну особу ТОВ «С. Г. Рекордінг Студіо» за кодом 41698305 не підтверджуються доводи відповідача про те, що з листопада 2017 року позивач працювала на посаді керівника, окрім того, згідно з наказом № 2-к від 29 березня 2018 року, вона була призначена директором вказаного підприємства на підставі рішення загальних зборів учасників (протокол № 2 від 28 березня 2018 року) з 29 березня 2018 року /а. с. 67-72, 131/.

Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 21 березня 2018 року, позивач за період з 2015 року по 2017 рік включно отримувала заробітну плату виключно від ТОВ «Мастербуд» /а. с. 134-135/.

На звернення позивача Головним управлінням Держпраці у Київській області здійснено інспекційне відвідування щодо додержання законодавства про працю у ТОВ «Мастербуд», відповідно до результатів якого встановлено, що внаслідок порушення строків виплати заробітної плати, передбачених ст. 115 КЗпП України, на підприємстві виникла заборгованість перед позивачем, яка на час проведення перевірки відповідно до відомостей на виплату грошей (з листопада 2017 року по березень 2018 року) не виплачена /а. с. 132-133/.

Також з відповіді Головного управління Держпраці у Київській області від 02 квітня 2018 року № 4.4/2-Л-1062-1478 вбачається, що за результатами інспекційного відвідування відносно директора ТОВ «Мастербуд» ОСОБА_10 складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою ст. 41 КУпАП, винесено припис про усунення порушень трудового законодавства, матеріали інспекційного відвідування передані до Управління поліції Дніпровського району Головного управління національної поліції в м. Києві.

Стороною відповідача вказано у судовому засіданні, що докази того, що позивач працювала неповний робочий день, наявні у підприємстві, проте їх не було надано.

Згідно з частиною третьою, четвертою ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом здійснюється на засадах змагальності сторін, несучи самостійно ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України.

Позивач вказала у заяві про уточнення позовних вимог від 29 травня 2018 року, що відповідач 10 травня 2018 року, після повторної перевірки ГУ Держпраці у Київській області та накладення штрафів за правопорушення, перерахував на її поточний рахунок частину заборгованості по заробітній платі у сумі 12 510, 08 грн.

З врахування вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 у частині вимог стягнення суми заборгованості заробітної плати, виплати відпускних сум та оплати лікарняного, підлягає задоволенню - з відповідача підлягає стягненню сума у розмірі 36 499, 02 грн, тобто сума за виключенням сплаченої частини, якою частково погашено заборгованість.

Згідно з частиною першою ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач просив стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 62 700 грн, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що була піддана тиску, зазнала моральних страждань та шкоди її честі, гідності, ділової репутації, тому просила суд стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди, посилаючись на блокування системним адміністратором відповідача робочої поштової скриньки позивача та доступу до бухгалтерської інформації підприємства, змінено електронні коди та замки у кабінет бухгалтерії, що унеможливило виконання службових обов'язків фінансового директора.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи те, що відповідач своїми неправомірними діями порушив трудові права позивача, суд, з урахуванням принципів розумності та справедливості, оцінює розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду у 5 000 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути сплачений судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтовані і у його задоволенні слід відмовити.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 43, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст. ст. 115, 237-1 Кодексу законів про працю України,

ст.ст.1-16, 23 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мастербуд» () на користь ОСОБА_1 (зареєстр. АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість по заробітній платі в розмірі 36 499 грн 02 коп., у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн, витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн 80 коп., витрати по проведенню експертизи в розмірі 8 200 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий І. В. Литвинова