Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 311/1985/16-ц

провадження № 61-22271св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», Приватне акціонерне товариство «Ренесанс Життя»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року в складі судді Носика М. А. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року в складі колегії суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Кухар С. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк»), Приватне акціонерне товариство «Ренесанс Життя» (далі - ПрАТ «Ренесанс Життя») про захист прав споживачів, визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Платинум Банк» із заявою про отримання кредиту в розмірі 15 000 грн. Під час укладення договору позивач не була ознайомлена з умовами кредитного договору та погодилася на роз'яснення працівника банку. Кредитними коштами ОСОБА_1 не користувалася та у подальшому вирішила розірвати кредитний договір, про що повідомила працівника банку. На цей час з рахунку, відкритого у ПАТ «Платинум Банк» на ім'я позивача, грошові кошти були зняті за договором страхування, який вона не мала наміру укладати. Всупереч вимогам чинного законодавства ОСОБА_1 не була ознайомлена з правилами і умовами страхування. Банк не надав необхідну інформацію по договору, відповідачі ввели позивача в оману, тобто порушили її права як споживача. Вказувала, що неправомірними діями ПАТ «Платинум Банк» їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 3 000 грн.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу від 16 травня 2016 року, укладений між ОСОБА_1, ПАТ «Платинум Банк» та ПрАТ «Ренесанс Життя», застосувавши двосторонню реституцію; стягнути з ПАТ «Платинум Банк» 3 000 грн моральної шкоди.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 3 000 грн з ПАТ «Платинум Банк».

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів обставини щодо введення її в оману. ОСОБА_1 була надана можливість ознайомитися з умовами договору перед його підписанням. Цей договір укладено на принципах добросовісної конкуренції, позивач самостійно та добровільно обрала ПрАТ «Ренесанс життя» для укладення із ним договору страхування. Під час укладення спірного правочину позивачу роз'яснено умови страхування, права та обов'язки сторін, ознайомлено з правилами страхування ПрАТ «Ренесанс життя». ОСОБА_1 самостійно та добровільно підписувала договір. Страховий платіж за договором страхування зроблено позивачем добровільно.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що у кредитному договорі зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу, укладеному між сторонами, визначено всі його істотні умови, сума кредиту, процентна ставка, суми комісій, строк перерахування коштів, порядок погашення кредиту, умови перенесення платежів, страховий тариф, страхова премія, тощо.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі ввели позивача в оману щодо обставин та умов кредитного договору, які їй не зрозумілі. Умови кредитного договору, зокрема щодо передачі спорів на розгляд третейському суду, суперечать чинному законодавству. Банк не мав права нараховувати позивачу будь-які збори та комісію за надані послуги. Незважаючи на повідомлення про розірвання зазначеного договору, банк безпідставно знімав з рахунку позичальника щомісячний платіж. Кредитний договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 16 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Платинум Банк», ПрАТ «Ренесанс Життя» укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу.

Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору банк надає позичальнику грошові кошти (кредит) на таких умовах: а) сума кредиту - 22 446,60 грн; б) строк користування - 39 платіжних періодів; в) фіксована процентна ставка за користування кредитом - 12 %; г) комісія за надання кредиту - 675 грн; д) комісія за обслуговування кредиту - 415 грн; е) цільове призначення - поточні потреби; ж) дата повернення кредиту - 12 серпня 2019 року.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.

Судами правильно встановлено, що предметом спору є визнання недійсним договору, який носить споживчий характер.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року.

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо з дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі № 6-2071цс16.

Проте суди на вказані умови кредитного договору та норми матеріального права уваги не звернули, не дослідили належним чином умови кредитного договору, які суперечать нормам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема в частині встановлення кредитором комісії за надання кредиту та за обслуговування кредиту, тому дійшли передчасного висновку, що спірний правочин відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, суди не дали оцінки доводам позивача, що остання не мала намірів укладати кредитний договір зі страхуванням життя, відразу після укладення спірного правочину вчиняла дії, направлені на його розірвання, що є правом ОСОБА_1 як споживача послуг та передбачено Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, судам необхідно об'єктивно дослідити наявні у цій справі докази, встановити всі обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, врахувати вищезазначені норми матеріального права та умови укладеного між сторонами договору, а також вирішити заявлені позивачем вимоги згідно з вимогами чинного законодавства.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська