Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 333/878/18 Головуючий у 1-й інстанції: Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц/778/2664/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

Воробйової І.А.

При секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Колективного сільськогосподарського підприємства «Запорізьке» про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до КСП «Запорізьке» про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що наказом Державного дослідного господарства «Запорізьке» Запорізької державної сільськогосподарської дослідної станції № 47 від 01.12.2004 року йому було надано вільну частину приміщення у буд. АДРЕСА_1 з подальшою її приватизацією.

Наказом № 38 від 14 липня 2005 року затверджено квартирний розподіл, за яким за ним закріплено квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки квартира не була придатна для проживання ним був здійснений капітальний ремонт приміщення, за згодою підприємства квартиру було приєднано до житлових комунікацій.

Вказував, що він вільно користується квартирою, добросовісно, відкрито та безперервно володіє нею понад 13 років . Інші особи, які бажають отримати майно відсутні.

Однак на теперішній час у нього відсутні підстави для набуття права власності на квартиру, оскільки через зміну організаційно - правової форми підприємства, останнє втратило право державного, через що норми ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не можуть бути застосовані.

Державна реєстрація права власності на квартиру не здійснювалася.

Враховуючи вищевикладене просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на кв. 2, загальною прощею 57,3 кв.м по АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, прийняти нове про задоволення позову.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з недоведеності таких вимог.

Колегія погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Державного дослідного господарства «Запорізьке» Запорізької державної сільськогосподарської дослідної станції № 47 від 01 грудня 2004 року, ОСОБА_3 надано вільну частину приміщення, прощею 34,9 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, з подальшою її приватизацією. (а.с. 5)

14 липня 2005 року наказом Державного дослідного господарства «Запорізьке» Запорізької державної сільськогосподарської дослідної станції № 38, за ОСОБА_3 закріплене приміщення «А» №2, площею 34, 9 кв. м за адресою: АДРЕСА_1.(а.с. 6)

09 квітня 2008 року відповідно до наказу Міністерства аграрної політики України №232, Державне дослідне господарство «Запорізьке» Запорізької державної сільськогосподарської дослідної станції перейменовано у Державне підприємство «Запорізьке», яке Наказом Фонду державного майна України № 479 від 02 квітня 2009 року реорганізовано шляхом перетворення у КСП «Запорізьке». (а.с. 8-9)

Відповідно до вимог ст. 108 ЦК України припинення юридичної особи у формі перетворення, є зміна її організаційно - правової форми. У разі перетворення до нової юридичної особи переходять усе майно, усі права та обов'язки попередньої юридичної особи.

Згідно довідки КСП «Запорізьке» № 4 від 01 лютого 2018 року, на балансі КСП «Запорізьке» перебуває квартира АДРЕСА_1. (а.с. 13)

Вищезазначена квартира була виділена позивачу з подальшою приватизацією, за умови, що капітальний ремонт ним буде здійснюватися за власні кошти.

З наведеного вбачається, що за час перебування квартири у володінні позивача, площа останньої була збільшена з 34,9 кв м. до 57, 3 кв.м.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, умовами набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне заволодіння чужим майном, володіння майном протягом певного строку, відкритість та безперервність володіння.

В пункті 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Як було встановлено районним судом в ході розгляду справи, ОСОБА_3 починаючи ще з 2004 року було відомо про те, що розпорядником спірної будівлі за адресою АДРЕСА_1 було Державне дослідне господарство «Запорізьке» Запорізької державної сільськогосподарської дослідної станції.

Таким чином, отримання спірного приміщення у користування на підставі наказу, тобто підставне (титульне) заволодіння майном, виключає можливість застосування до спірних правовідносин норму матеріального права, яка регулює набуття права власності за набувальної давності.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, станом на 2005 рік, площа спірного майна становила 34, 9 км.м., про те як станом на 01.02.2018 року площа приміщення вже становила 57, 3 кв. м.

З наведеного слідує, що за час знаходження спірного майна у користуванні позивача, площа приміщення було збільшена за рахунок добудови.

Дана обставина підтверджується додатком № 1 до Наказу № 38 від 14 липня 2005 року про порядок розподілу приміщень та технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1.(а.с.7)

Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, оскільки позивач здійснив добудову спірного майна без відповідної дозвільної документації, це майно фактично є самочинним будівництвом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пункті 10 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з огляду на положення статті 376 ЦК України, право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, висновки суду щодо необґрунтованості вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права власності за набувальною давністю на приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є правильними і таким, що узгоджуються як з нормами матеріального права так і з наявними у справі доказами.

Окрім того, колегія звертає увагу на той факт, що на час розгляду справи районним судом, в зв'язку з відсутністю державної реєстрації будинку, спірна квартира у відповідності до вимог ЦК України, статусу нерухомого майна не набула, що взагалі виключає можливість визнання права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3, а земельна ділянка на якої розташовано будинок відноситься до земель комунальної власності.

Таким чином, ОСОБА_3 не довів суду належними та допустимими доказами свої вимоги щодо наявності підстав для визнання за ним права власності на АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вбачає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст..ст. 89 ЦПК України, повноі всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову,

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2018 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20.09.2018 року.

Головуючий:

Судді: