ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/169/18 Справа № 212/7916/17 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Євтодій К.С.,

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_8, на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 липня 2018 року, яка постановлена суддею Колочко О.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 20 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів оренди недійсними, звільнення нерухомого майна.

13 лютого 2018 року, позивач подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом передачі йому на зберігання приміщення за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Кирило-Мефодіївська, буд. 2 прим. 12 та вул. Едуарда Фукса, буд.6, прим. 2 в м. Кривий Ріг та заборони ОСОБА_4, ОСОБА_2 вчиняти правочини щодо розпорядження та користування майном в тому числі оренди приміщень за зазначеними вище адресами, з метою недопущення знищення майна шляхом його пошкодження.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 липня 2018 року заяву задоволено частково.

Заборонено вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження в будь-який спосіб нерухомого майна, розташованого за адресами: м. Кривий Ріг, вул. Кирило-Мефодіївська, буд. 2 прим. 12 та м. Кривий Ріг, вул. Едуарда Фукса, буд.6, прим. 1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_8, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити та забезпечити позовну заяву ОСОБА_1 шляхом встановлення обовязку ОСОБА_4 та ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 на зберігання приміщення за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Кирило-Мефодіївська, буд. 2 прим. 12 та м. Кривий Ріг, вул. Едуарда Фукса, буд.6, прим. 1 та заборонити ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вчиняти правочини щодо розпорядження та користування майном, в тому числі оренди зазначених приміщень. Апелянт вважає, що саме такий спосіб забезпечення позову буде відповідати вимогам чинного законодавства та відповідає виду забезпечення позову саме по поданій позивачем позовній заяві, оскільки між сторонами існує суперечка і реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах вимог заяви про забезпечення позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 13 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 подав до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначив, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу перебуває цивільна справа про визнання недійсними договорів оренди нежитлових приміщень, звільнення нерухомого майна, у звязку з чим просив суд забезпечити його позовну заяву шляхом передачі йому на зберігання приміщення за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Кирило-Мефодіївська, буд. 2 прим. 12 та вул. Едуарда Фукса, буд.6, прим. 2 в м. Кривий Ріг та заборонити ОСОБА_4, ОСОБА_2 вчиняти правочини щодо розпорядження та користування майном в тому числі оренди приміщень за зазначеними вище адресами, з метою недопущення знищення майна шляхом його пошкодження.

Постановляючи ухвалу про часткове задоволення заяви позивача про забезпечення його позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії, направлені на відчуження в будь-який спосіб нерухомого майна, розташованого за адресами: м. Кривий Ріг, вул. Кирило-Мефодіївська, буд. 2 прим. 12 та м. Кривий Ріг, вул. Едуарда Фукса, буд.6, прим. 1, суд першої інстанції виходив з того, що такий вид забезпечення позову не буде зумовлювати фактичного вирішення спору по суті, а буде спрямовий лише на збереження існуючого становища сторін до завершення розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч.1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до ч.5 ст. 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Як розяснено в п. 1, п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів оренди недійсними, звільнення нерухомого майна.

Предметом спору є приміщення 1 в будинку 6 по вул. Едуарда Фукса в м. Кривому Розі та приміщення 12 в будинку 2 по вул. Кирило-Мефодіївській в м. Кривому Розі.

На думку колегії суддів суд першої інстанції, враховуючи наявність спору між сторонами у справі, а також те, що вжиття заходу забезпечення не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи, враховуючи предмет позову, дійшов вірного висновку про можливість часткового задоволення заяви про забезпечення позову та заборони вчиняти будь-які дії, направленні на відчуження в будь-який спосіб спірного нерухомого майна.

Не можуть бути підставою для скасування ухвали суду та задоволення в повному обсязі заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову доводи апеляційної скарги про те, що забезпечення позову шляхом встановлення обовязку ОСОБА_4 та ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 на зберігання приміщення за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Кирило-Мефодіївська, буд. 2 прим. 12 та м. Кривий Ріг, вул. Едуарда Фукса, буд.6, прим. 1 та заборонити ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вчиняти правочини щодо розпорядження та користування майном, в тому числі оренди зазначених приміщень, буде відповідати вимогам чинного законодавства та відповідає виду забезпечення позову саме по поданій позивачем позовній заяві, оскільки між сторонами існує суперечка і реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду з тих підстав, що вимоги позивача про передачу йому на зберігання спірного нерухомого майна, є тотожними позовним вимогам позивача про зобовязання передати позивачу нерухоме майно, в той час як відповідно до ч. 10 ст. 150 ЦПК України, не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Крім того слід зауважити, що відповідно до п.7 ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору, однак в даному випадку позивач ОСОБА_1 є особою, яка прямо зацікавлена в результаті вирішення спору.

Також не можуть бути підставою для скасування ухвали суду доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами існує суперечка і реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду, оскільки в даному випадку обраний судом спосіб забезпечення позову, а саме заборона відчуження спірного майна, спрямований лише на збереження існуючого становища сторін по справі до завершення розгляду справи.

Крім того, колегія суддів вважає, що вимога позивача щодо заборони користування спірним нерухомим майном буде суперечити інтересам інших осіб, які згадані у заповіті як спадкоємці спірного майна.

Слід зауважити, що основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи питання по заяві про забезпечення позову, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були заявником під час розгляду заяви, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду, як таку, що відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, на підставі ст. 374 ЦПК України, - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 20 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 26 жовтня 2018 року.

Головуючий:

Судді: