Номер провадження 2/754/4462/18
Справа №754/8913/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

24 вересня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Журавської О .В.

при секретарі судового засідання - Касян А.Р.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, суд, -

в с т а н о в и в :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 грудня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду в частині розірвання шлюбу.

Позовні вимоги, які в ході розгляду справи були змінені, мотивує тим, що 27 серпня 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. В період шлюбу було придбано автомобіль RENAULT TRAFIC 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. Державна реєстрація автомобіля була проведена на ім'я відповідача 14 листопада 2015 року. Після подачі позовної заяви про поділ майна відповідач без її відома продав автомобіль. Позивачка зазначає, що продаж автомобіля виключає можливість реального поділу спільного майна подружжя між сторонами відповідно до їх часток, а тому необхідно для захисту її прав стягнути грошову компенсацію вартості частини автомобіля. Ринкова вартість спірного автомобіля складає 155 250 грн., що підтверджується звітом про оцінку майна. На підставі наведеного позивачка просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь 77 625 грн. компенсації вартості ? частки автомобіля RENAULT TRAFIC 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, а також стягнути витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року заяву відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задоволено. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2017 року по згаданій вище справі - скасовано, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити.

В судове засідання відповідач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомляв. У відзиві на позов, направленому на адресу суду, позовні вимоги не визнав та зазначив, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування у шлюбі з позивачкою, тобто є спільною сумісною власністю подружжя. На момент подання позовної заяви ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, вони перебували у шлюбі та разом вели домашнє господарство. Даний автомобіль був проданий під час перебування у шлюбі за взаємною згодою. Кошти, отримані від продажу були використані на сімейні потреби (ремонт квартири, придбання продуктів харчування, одягу, предметів побуту та ін.). Також відповідач звернув увагу на те, що на даний час вони ще й досі перебувають у шлюбі, проте позивачка вивезла з квартири чимало спільних речей без його згоди, де вони наразі знаходяться йому не відомо. Що стосується висновку про вартість автомобіля, то відповідач зазначив, що даний висновок був зроблений без огляду автомобіля і без врахування його стану, що надало неточні результати оцінки. На підставі наведеного просить відмовити в задоволенні позовні в повному обсязі.

У письмовій відповіді на відзив позивачка зазначила, що наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву обставини не відповідають дійсності. Відповідачем не надано будь-яких доказів витрачання коштів від продажу автомобіля на сімейні потреби. Ним не вказано за скільки коштів ним проданий автомобіль. Відповідачем не надано доказів наявності її згоди на продаж автомобіля. Первісними позовними вимогами було визнання права власності на ? частини даного автомобіля, однак протягом судового розгляду, відповідач знаючи про його наявність, без згоди позивачки продав спірний автомобіль. Твердження відповідача, що експертний висновок, наданий позивачем був проведений без огляду автомобіля, без врахування його стану, що надало неточні результати оцінки є необґрунтованими, оскільки відповідачем не вказано за скільки коштів ним проданий автомобіль та кому саму проданий, не надано доказів оцінки автомобіля з боку відповідача.

Вислухавши пояснення позивачки та її представника, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що 27 серпня 2011 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції (а.с. 10). На момент розгляду справи в суді шлюб між сторонами не розірвано.

Спірний автомобіль - RENAULT TRAFIC 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, був зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 14 листопада 2015 року, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 11-12).

Відповідно до Звіту про оцінку майна - колісного транспортного засобу - RENAULT TRAFIC 2006 року випуску, державний номер НОМЕР_1, виконаного ТОВ «Бюро «Ваш експерт +» ринкова вартість автомобіля складає 155 250 грн. (а.с. 13-14).

Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 Сімейного Кодексу України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ст. 70 Сімейного Кодексу України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім?ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім?ї.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами тощо.

Відповідно до ст. 65СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Стороною позивача суду не надано належних та допустимих доказів того, що на момент продажу автомобіля між позивачем та відповідачем було припинено ведення спільного господарства, що продаж автомобіля було здійснено без згоди позивача, не надано доказів того, що вона зверталась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля, а також того, що грошові кошти отримані від продажу автомобіля були витрачені відповідчем не в інтересах сім'ї.

Відповідно до положень ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази й висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження порушення його прав з боку відповідача.

Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають залишенню без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 48, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 60, 61, 63, 65, 69-71, 74 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 26.09.2018 р.

Суддя: