Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 569/9655/16-ц

провадження № 61-22161св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - Городищенська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96),

третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2016 року у складі судді Бучко Т. М. та ухвалу Апеляційного суду Рівненській області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) (далі - Городищенська виправна колонія), третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Рівненській області, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4, батько малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та позивача ОСОБА_3, з 31 жовтня 2011 року працював на посаді молодшого інспектора відділу охорони Городищенської виправної колонії. 04 серпня 2013 року під час проходження служби, при виконанні службових обов'язків у результаті поранення, завданого йому старшим сержантом ОСОБА_5, ОСОБА_4 помер.

Вказували, що дітям померлого було спричинено шкоду, пов'язану зі смертю годувальника. Відповідач листом від 26 липня 2016 року відмовив у виплаті матеріальної шкоди, вважаючи відповідальним особу, яка вчинила злочин, а саме ОСОБА_5

Вважали, що шкода була завдана старшим сержантом внутрішньої служби Городищенської виправної колонії ОСОБА_5 під час виконання ним своїх службових обов'язків, тому відповідач зобов'язаний її відшкодувати на підставі статей 1166, 1172, 1200 ЦК України.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили суд стягнути з Городищенської виправної колонії у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю потерпілого-годувальника ОСОБА_4, одноразово 55 211,52 грн, а з 04 липня 2016 року - сплачувати щомісячно по 1 577,50 грн на обох дітей до досягнення 18-річного віку, а у випадку навчання - до 23-річного віку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника, 55 211,52 грн.

Стягнуто з Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області на користь ОСОБА_3 відшкодування в зв'язку з втратою годувальника у розмірі 788,75 грн щомісячно, починаючи з 02 серпня 2016 року і до закінчення ним навчання, але не пізніше досягнення 23-річного віку.

Стягнуто з Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 відшкодування у зв'язку з втратою годувальника на її сина ОСОБА_2 у розмірі 788,75 грн щомісячно, починаючи з 02 серпня 2016 року і до досягнення ним повноліття.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5, перебуваючи на службі у Городищенській виправній колонії та виконуючи службові обов'язки, заподіяв позивачам шкоду смертю їх годувальника - ОСОБА_4, тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими.

При цьому суд відхилив посилання відповідача на те, що відповідальність за шкоду, заподіяну смертю внаслідок злочину, має нести безпосередньо особа, яка вчинила злочин, оскільки стаття 1172 ЦК України містить спеціальну норму, яка передбачає неспівпадіння в одній особі безпосереднього заподіювача шкоди і суб'єкта відповідальності, її дія поширюється на всі випадки заподіяння шкоди під час виконання трудових (службових) обов'язків незалежно від характеру такого заподіяння.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненській області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу Городищенської виправної колонії відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції під час вирішення спору правильно визначено характер спірних правовідносин, правильно визначено закон, який підлягає застосуванню до цих правовідносин та надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі.

Апеляційний суд вказав, що у випадку, коли працівник, не перериваючи виконання трудових обов'язків, вчиняє дії, які виходять за їх межі, та які завдають шкоду іншій особі, завдану шкоду слід кваліфікувати як таку, що заподіяна під час виконання трудових обов'язків.

У лютому 2017 року Городищенська виправна колонія подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки тому, що колонія не є належним відповідачем у цій справі, оскільки ОСОБА_5 було вчинено умисний злочин, тому саме він повинен нести відповідальність за завдану таким злочином шкоду.

Вказує, що ОСОБА_5 хоч і перебував на робочому місці, проте не виконував службових обов'язків.

Посилається на те, що злочин було вчинено у стані сильного душевного хвилювання, тому Городищенська виправна колонія, як роботодавець, не могла контролювати наміри та дії свого працівника.

Вважає, що апеляційний суд порушив право відповідача на участь у справі, розглянувши справу за відсутності його представника.

У березні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких вказують про безпідставність доводів касаційної скарги Городищенської виправної колонії. Зазначають, що ОСОБА_5 завдав шкоди ОСОБА_4 під час виконання службових обов'язків обома та із застосування табельної зброї, що належить колонії. Також, факт завдання шкоди під час проходження служби та при виконанні службових обов'язків підтверджено висновком службового розслідування та преюдиційним судовим рішенням у адміністративній справі, яким суди надали належну оцінку.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українивизначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що старший прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_4 з 31 жовтня 2011 року проходив службу на посаді молодшого інспектора (з озброєння та спецзасобів) відділу охорони Городищенської виправної колонії.

03 серпня 2013 року біля 00 год. 50 хв. у кімнаті для вмивання вартового приміщення Городищенської виправної колонії ОСОБА_4 отримав вогнепальне поранення, яке було нанесено молодшим інспектором відділу охорони Городищенської виправної колонії ОСОБА_5 з табельної зброї АК-74.

04 серпня 2013 року в Рівненській обласній клінічній лікарні ОСОБА_4 у результаті проникаючого вогнепального поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів помер.

Смерть ОСОБА_4 сталася під час проходження служби при виконанні службових обов'язків.

Вказані обставини підтверджуються висновком службового розслідування за фактом смерті внаслідок отримання вогнепального поранення молодшого інспектора (з озброєння та спецзасобів) відділу охорони Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_4 від 05 серпня 2013 року, затвердженого начальником управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області, довідкою про обставини загибелі старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_4 від 23 вересня 2013 року.

У висновку, зокрема, вказано, що ОСОБА_5, як чатовий, мав право застосовувати зброю у випадках, передбачених КВК України, Інструкцією з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу.

Будучи чатовим та застосувавши зброю у відповідь на поведінку відповідального ОСОБА_4, який також діяв з порушенням вимог Інструкції щодо недоторканості особи чатового, ОСОБА_5 перевищив свої службові повноваження, що призвело у підсумку до смерті потерпілого.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2014 року у справі № 817/2330/14 за позовом ОСОБА_1, в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, встановлено, що ОСОБА_5 вчинив неправомірні, злочинні діяння всупереч громадського порядку у виправній колонії, всупереч встановленому порядку несення служби (а. с. 28-31).

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року у справі № 817/2330/14 за апеляційною скаргою Державної пенітенціарної служби України встановлено, що старший прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_4, як відповідальний по відділу охорони, та старший сержант внутрішньої служби ОСОБА_5, як вартовий, входили до складу варти з охорони Городищенської виправної колонії у період з 19.48 год. 02 серпня 2013 року до 09.05 год. 03 серпня 2013 року. Тобто, після здавання поста чатовим він переходить на становище вартового та продовжує виконувати обов'язки вартової служби до закінчення зміни. Завдання ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_4 відбулося 03 серпня 2013 року о 00.50 год. до закінчення вартової зміни - під час виконання службових обов'язків (а. с. 32-35).

Вину ОСОБА_5 у смерті ОСОБА_4 встановлено також вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року (а. с. 49-51).

За порушення дисципліни та законності, що виразилося у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_4, ОСОБА_5 звільнено зі служби в органах виконання покарань, що не заперечувалося учасниками процесу.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно з частиною третьою статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

У частинах першій та другій статті 1200 ЦК України встановлено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами (частина перша статті 1202 ЦК України).

Встановивши, що ОСОБА_4, батько малолітнього ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_3, помер внаслідок завдання йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 під час проходження служби та при виконанні обома службових обов'язків у Городищенській виправній колонії, суди дійшли правильного висновку про задоволення позову та відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника, з Городищенської виправної колонії на підставі частини першої статті 1172 ЦК України.

Доводи касаційної скарги з посиланням на те, що Городищенська виправна колонії є неналежним відповідачем та відшкодовувати шкоду повинен ОСОБА_5, є безпідставними, та суперечать положенню частини першої статті 1172 ЦК України.

Доводи про те, що шкоду ОСОБА_5 було завдано не під час виконання службових обов'язків спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та встановленими судами обставинами, у тому числі преюдиційними судовими рішеннями.

Висновком службового розслідування від 23 вересня 2013 року було, зокрема, встановлено, що ОСОБА_5 перевищив свої службові повноваження,що призвело у підсумку до смерті потерпілого, а також те, що смерть ОСОБА_4 сталася під час проходження служби при виконанні службових обов'язків.

Тобто, як ОСОБА_5, так і ОСОБА_4 проходили службу в Городищенській виправній колонії та виконували свої службові обов'язки.

Суди попередніх інстанцій правильно вказали, що у випадку, коли працівник, не перериваючи виконання трудових обов'язків, вчиняє дії, які виходять за їх межі, та які завдають шкоду іншій особі, завдану шкоду слід кваліфікувати як таку, що заподіяна під час виконання трудових обов'язків.

Факт того, що ОСОБА_5 завдав шкоду ОСОБА_4 під час виконання службових обов'язків також встановлено й преюдиційним судовим рішенням, а саме постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року у справі № 817/2330/14 за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 до Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення певних дій, яка набрала законної сили.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також факт вчинення ОСОБА_5 злочину щодо ОСОБА_4 під час виконання службових обов'язків обома та із застосування табельної зброї встановлено й вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року, зміненим в частині призначеного покарання ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 грудня 2016 року.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Колегія суддів відхиляє й доводи касаційної скарги про те, що злочин було вчинено у стані сильного душевного хвилювання, тому Городищенська виправна колонія, як роботодавець, не могла контролювати наміри та дії свого працівника та не повинна нести відповідальність перед потерпілими.

Суд першої інстанції правильно вказав, що перебування ОСОБА_5 у момент нанесення ОСОБА_4 вогнепального поранення у стані сильного душевного хвилювання не є підставою для звільнення відповідача від обов'язку відшкодувати шкоду, завдану смертю потерпілого, так як згідно із нормами цивільного законодавства не відшкодовується лише шкода, завдана фізичною особою, яка у момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, проте таких обставин у справі не встановлено.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом права відповідача на участь у справі, розглянувши справу за відсутності його представника, оскільки Городищенська виправна колонія була належним чином повідомлена про розгляд справи, що підтверджується зворотним повідомленням з поштової установи (а. с. 95), так як апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (стаття 305 ЦПК України 2004 року).

Посилання представника Городищенської виправної колонії на ухвалу Верховного Суду України від 19 лютого 1992 року також не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки норми матеріального права, які були застосовані у цій справі (ЦК України), набули чинності тільки з 01 січня 2004 року.

Крім того, особа, яка подала касаційну скаргу, не вказала, в якій саме справі Верховного Суду України було ухвалено вказане судове рішення.

Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися, й правильно задовольнили позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої смертю годувальника, Городищенською виправною колонією.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Городищенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Рівненській області (№ 96) залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненській області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк