Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 677/1468/15-ц

провадження № 61-6888 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач-Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,
відповідач-ОСОБА_6,
представник відповідача-Виговська А. К.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області в складі судді Боголюбової Л. М. від 04 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області в складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П'єнти І. В., від 19 вересня 2016 року.

Встановив:

У липні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення збитків за договором фінансового лізингу.

Позовна заява ТОВ «Порше Лізинг Україна» мотивована тим, що 20 січня 2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_6 було укладено договір фінансового лізингу № 00009363 за умовами якого товариство зобов'язалося передати у розпорядження відповідача транспортний засіб «Volkswagen Golf 6 1.4 TSI», 2012 року випуску, шасі НОМЕР_1, двигун № НОМЕР_2 (далі - предмет лізингу), а відповідач зобов'язався прийняти його і сплатити суму коштів за договором у розмірі 23 250,33 дол. США. Через неналежне виконання ОСОБА_6 договірних зобов'язань 03 серпня 2014 року товариство повідомило його про розірвання договору фінансового лізингу і необхідність повернення об'єкта лізингу впродовж 10 робочих днів з дня отримання повідомлення. 04 серпня 2014 року предмет лізингу був повернутий відповідачем позивачеві в добровільному порядку. На підставі договору купівлі-продажу/поставки від 17 жовтня 2014 року предмет лізингу позивач відчужив на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоград Миколаїв». Вартість предмета лізингу на 17 жовтня 2014 року становила 221 229,20 грн. На момент розірванні договору фінансового лізингу залишилися невиплаченими лізингові платежі в розмірі 31 332,96 дол. США. З урахуванням курсу долара США станом на 17 жовтня 2014 року різниця між сумою грошових коштів, які були отримані в результаті продажу предмета лізингу та лізинговими платежами, що залишилися невиплаченими відповідачем, складає 184 532,63 грн. Вказана сума є упущеною вигодою товариства та підлягає сплаті на підставі пункту 12.9 договору фінансового лізингу. Також ТОВ «Порше Лізинг Україна» вважає, що внаслідок порушення зобов'язань за договором ОСОБА_6 має відшкодувати товариству збитки у розмірі 6 000 грн, що виникли у зв'язку із отриманням правової допомоги на відновлення порушеного права позивача.

На підставі наведеного ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило суд стягнути з ОСОБА_6 на користь товариства загалом 190 532,63 грн збитків та судові витрати.

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 04 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» заборгованість за договором про фінансовий лізинг від 20 січня 2014 року в розмірі 54 561,25 грн, витрати за надання правової допомоги в розмірі 6 000 грн, а всього стягнуто 60 561,25 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що різниця між сумою грошових коштів, які були фактично отримані в результаті продажу предмета лізингу та лізинговими платежами, що залишилися невиплаченими ОСОБА_6 (54 561,25 грн) є упущеною вигодою і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до пункту 12.9 договору фінансового лізингу. Також суд першої інстанції визнав обґрунтованими позовні вимоги в частині покладення на відповідача обов'язку компенсувати позивачеві витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 грн. Питання щодо розподілу судових витрат суд першої інстанції вирішив з урахуванням вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 19 вересня 2016 року рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 04 травня 2016 року скасовано в частині стягнення збитків у вигляді витрат на правову допомогу та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог. Зменшено суму стягнутих з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» судових витрат по оплаті судового збору до 544,92 грн. В решті рішення районного суду залишено без змін. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_6 судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 207,49 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильних по суті висновків щодо характеру правовідносин між сторонами у справі та обґрунтованості позову в частині вимог про стягнення збитків у розмірі 54 561,25 грн. Водночас, апеляційний суд визнав безпідставними висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу з посиланням на те, що понесені позивачем витрати у розмірі 6 000 грн, які за своєю суттю є витратами на правову допомогу, не є такими, без яких неможливо було б відновити порушене відповідачем право, також не встановлено причинний зв'язок між поведінкою відповідача та витратами на правову допомогу, визначеними позивачем як збитки.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 04 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 19 вересня 2016 року і ухвалити у справі нове рішення про відмову в позові у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили належним чином обставини у справі, не надали належної правової оцінки умовам укладеного між сторонами у справі договору, тому зробили помилкові висновки про обґрунтованість позову в задоволеній судами попередніх інстанцій його частині.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам у справі право на подання заперечення на касаційну скаргу.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому 04 січня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить відмовити в задоволенні касаційної скарги і залишити без змін ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Заперечення на касаційну скаргу мотивоване тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили у справі рішення, які відповідають вимогам законодавства України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи відомо, що 20 січня 2014 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» і ОСОБА_6 було укладений договір фінансового лізингу № 00009363, відповідно до умов якого товариство зобов'язалося передати у розпорядження відповідача предмет лізингу, а ОСОБА_6 зобов'язався прийняти його і сплатити суму коштів за договором у розмірі 23 250,33 дол. США згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів. За ініціативою ТОВ «Порше Лізинг Україна» 03 серпня 2014 року вказаний договір було розірвано. На момент розірвання договору залишилися невиплаченими відповідачем лізингові платежі в розмірі 21 296,56 дол. США. 04 серпня 2014 року ОСОБА_6 повернув предмет лізингу власнику (ТОВ «Порше Лізинг Україна»). 17 жовтня 2014 року предмет лізингу позивач продав Товариству з обмеженою відповідальністю «Автоград Миколаїв». З урахуванням курсу долара США до національної валюти України на 17 жовтня 2014 року різниця між сумою грошових коштів, які були фактично отримані в результаті продажу предмета лізингу та лізинговими платежами, що залишилися невиплаченими відповідачем, складає 54 561,25 грн.

Пославшись на ці обставини, суди попередніх інстанцій стягнули з відповідача на користь позивача 54 561,25 грн як збитки відповідно до умов договору, укладеного між сторонами у справі.

Такі висновки судів є безпідставними у зв'язку з таким.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16).

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Ці роз'яснення залишилися поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій, які не звернули уваги, що сторони у справі не додержалися вимоги закону про обов'язкове нотаріальне посвідчення вказаного вище договору між ними.

Договір, умовами якого обґрунтовано позов у цій справі, є нікчемним через невідповідність його вимогам закону, а нікчемний правочин не породжує для його сторін правових наслідків, крім тих, що пов'язані з нікчемністю правочину. Тому позовні вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_6 про стягнення збитків за умовами нікчемного правочину задоволенню не підлягають.

Водночас, позивач не позбавлений можливості захистити свої права шляхом звернення до суду з позовом в порядку, передбаченому статтею 1212 ЦК України.

Аналогічними правами щодо захисту права за нікчемним договором наділений і відповідач з урахуванням правового механізму статті 216 ЦК України.

Отже, судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин та ухвалено у справі судові рішення з порушенням вимог статей 60, 213, 214 ЦПК України 2004 року, а тому відповідні судові рішення підлягають скасуванню на підставі статті 412 ЦПК України.

Оскільки суди попередніх інстанцій не застосували правильно до спірних правовідносин статті 216, 220, 261, 267, 628, 799 ЦК України та дійшли помилкових висновків про обґрунтованість позову щодо виконання умов нікчемного правочину, то у справі слід ухвалити нове рішення про відмову в позові через його безпідставність.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 04 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 19 вересня 2016 року скасувати.

Відмовити в позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_6 про стягнення збитків за договором фінансового лізингу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська