Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 303/4097/15-ц

провадження № 61-15237св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: Державна реєстраційна служба Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року у складі судді Морозової Н. Л. та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Кондора Р. Ю., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи - Державна реєстраційна служба Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мукачівське районне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, скасування державної реєстрації права власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що вона та ОСОБА_6 були співвласниками домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1, на 1/3 частини та 2/3 частини відповідно. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23 жовтня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28 квітня 2010 року, задоволенопозов ОСОБА_6 до неї про визнання права власності та стягнення грошової компенсації, визнано право власності за ОСОБА_6 на все спірне домоволодіння та зобов'язано ОСОБА_6 виплатити їй грошову компенсацію вартості 1/3 його частини. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_6 зареєструвала за собою право власності на вказане домоволодіння та згідно з договором купівлі-продажу від 31 жовтня 2011 року відчужила його ОСОБА_5 Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 28 квітня 2010 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18 липня 2012 року провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою ОСОБА_6 від позову. Після цього з метою захисту свого права власності на 1/3 частину спірного домоволодіння вона зверталася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про витребування майна з чужого володіння, переведення права покупця, а ОСОБА_5 подав зустрічний позов до неї, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про припинення права на частку у спільному майні, за наслідками розгляду яких рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2013 року, яке змінене рішенням Апеляційного Закарпатської області від 24 липня 2013 року, її позов задоволено частково та витребувано від ОСОБА_5 на її користь 1/3 частину домоволодіння, залишено у власності ОСОБА_5 2/3 його частини. Оскільки рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 жовтня 2009 року, на підставі якого зареєстроване право власності на спірне домоволодіння в цілому за ОСОБА_6, яке згодом було відчужене на користь ОСОБА_5 та зареєстроване за ним, скасовано, то 1/3 частина домоволодіння вибула з її володіння незаконно, у зв'язку з чим вона була позбавлена можливості реалізувати своє суб'єктивне право, передбачене частиною першою статті 362 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила: скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на домоволодіння по АДРЕСА_1, яка проведена на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 жовтня 2009 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння від 31 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, застосувавши умови двосторонньої реституції; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на зазначене домоволодіння, яка проведена на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2011 року.

ОСОБА_6 позов не визнала та вказала, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх прав на 1/3 частину спірного домоволодіння, який не призведе до фактичного відновлення її прав, але порушить права добросовісного набувача ОСОБА_5 На час звернення з цим позовом ОСОБА_4 не мала правового відношення до спірного домоволодіння, оскільки його одноосібним власником був відповідач ОСОБА_5

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимога позивача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на домоволодіння у АДРЕСА_1, реєстраційний номер 6200409, яка проведена на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 жовтня 2009 року, не узгоджується з положеннями Закону України 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на 15 грудня 2009 року, далі - Закон № 1952-ІV) та Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), оскільки дана державна реєстрація не є чинною, так як вона змінена 03 листопада 2011 року на державну реєстрацію права власності ОСОБА_5, проведену на підставі договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2011 року. Обставини, якими позивач обґрунтовувала вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2011 року із застосуванням двосторонньої реституції, а саме - у зв'язку з порушенням її як співвласника переважного права перед іншими особами на купівлю частки у праві спільної часткової власності, передбаченого частиною першою статті 362 ЦК України, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 26 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована необґрунтованістю висновків судів про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2011 року, так як рішенням суду, яке в подальшому було скасовано, її незаконно позбавлено права власності, яким вона володіла згідно із свідоцтвом від 25 червня 2007 року № 1659 про право на спадщину за заповітом. У зв'язку з цим відпали правові підстави, за якими ОСОБА_6 набула право на відчуження спірного об'єкта нерухомості, тобто зазначений договір є недійсним. Судами не дано оцінки наявності у неї права на переведення прав покупця за спірним договором, так як вона була позбавлена можливості придбати частку ОСОБА_6 відповідно до статті 362 ЦК України. Судами незаконно на неї покладався обов'язок внесення на депозитний рахунок грошових коштів. Ефективним засобом відновлення її прав та відновлення становища, яке існувало до порушення, є задоволення цього позову, що дасть їй можливість скористатись переважним правом купівлі іншої частини домоволодіння.

Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

09 червня 2018 року ОСОБА_6 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи скарги є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. На час укладення спірного договору купівлі-продажу право власності на домоволодіння було зареєстровано за нею одноособово, а тому в неї був відсутній обов'язок письмово повідомляти інших співвласників про намір продати належний їй об'єкт нерухомості. Ця обставина підтверджується судовими рішеннями у справі № 0707/5089/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про витребування майна з чужого володіння, переведення права покупця та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про припинення права на частку у спільному майні. Порушення переважного права на купівлю частки не є підставою для визнання договору недійсними із застосуванням двосторонньої реституції. Позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що передбачений вимогами закону, який регулює спірні правовідносини. Вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_6 на спірне домоволодіння, яка проведена на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23 жовтня 2009 року, також не підлягає задоволенню, оскільки така реєстрація змінена 03 листопада 2011 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 були співвласниками домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1. ОСОБА_8 належало 1/3 частина вказаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 червня 2007 року, а ОСОБА_6 - 2/3 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 квітня 2007 року.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23 жовтня 2009 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28 квітня 2010 року, задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання права власності та стягнення грошової компенсації, визнано право власності за ОСОБА_6 на все домоволодіння та зобов'язано її виплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/3 його частини.

31 жовтня 2011 року ОСОБА_6, будучи одноосібним власником цілого домоволодіння АДРЕСА_1 (2/3 частки набула на підставі свідоцтва про спадщину за законом та 1/3 частку - за рішенням суду), відчужила належне їй майно ОСОБА_5, уклавши договір купівлі-продажу в установленому законом порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2009 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 28 квітня 2010 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В подальшому ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 18 липня 2012 року у зв'язку з відмовою ОСОБА_6 від позову провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання права власності та стягнення грошової компенсаціїзакрито.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди мають враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема договори та інші правочини.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною першою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Добросовісне придбання в розумінні статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

У цьому випадку приписи частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужено третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Судами встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 червня 2013 року, яке змінене рішенням Апеляційного Закарпатської області від 24 липня 2013 року, позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про витребування майна з чужого володіння, переведення права покупця задоволено частково. Витребувано від ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 1/3 частину домоволодіння по АДРЕСА_1, залишено у власності ОСОБА_5 2/3 частини вказаного домоволодіння. В решті вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про припинення права на частку у спільному майні відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що на момент продажу домоволодіння (31 жовтня 2011 року) ОСОБА_6 на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, належало спірне домоволодіння в цілому і у неї не було обов'язку, як це передбачено частиною другою статті 362 ЦК України, письмово повідомити іншого співвласника (ОСОБА_4) про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких вона її продає.

Згідно з частиною першою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення місцевим судом (далі - ЦПК України 2004 року), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма міститься і в діючій редакції ЦПК України (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості висновку судів про відсутність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2011 року, є неспроможними, оскільки, як зазначено вище, шляхом пред'явлення віндикаційного позову ОСОБА_4 відновила своє право власності на 1/3 частину спірного домоволодіння.

За змістом статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що недотримання вимог статті 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не

є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у

цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов'язків

покупця.

Таким чином, аргументи касаційної скарги ОСОБА_8 про те, що судами не дано оцінки наявності у неї права на переведення прав покупця за спірним договором, так як вона була позбавлена можливості реалізації переважного права на купівлю частки ОСОБА_6 відповідно до статті 362 ЦК України, не заслуговують на увагу, оскільки суди перевірили наведені аргументи та дійшли правильного висновку, що доводи про порушення права позивача, передбаченого вказаною правовою нормою, не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2011 року.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що ефективним засобом відновлення її прав та відновлення становища, яке існувало до порушення, є задоволення цього позову, що надасть їй можливість скористатись переважним правом купівлі іншої частини домоволодіння, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

У правовідносинах, що виникли між сторонами, ефективним способом захисту є пред'явлення позову про переведення на позивача прав та обов'язків покупця (частина четверта статті 362 ЦК України). Даних про оскарження ОСОБА_4 та перегляд в установленому законом порядку вищезгаданого рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 24 липня 2013 року, яким їй відмовлено у задоволенні вказаної позовної вимоги, матеріали справи не містять, а обраний нею у цій справі спосіб захисту порушеного права шляхом визнання договору купівлі-продажу недійсним є неефективним, оскільки не призводить до його відновлення.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов