Справа № 526/517/18
Провадження № 2/526/374/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2018 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Тищенко Л.І.

з участю секретаря Синепол С.А.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гадяч цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

У позові позивач вказує, що він з 30 січня 2002 року по 04 грудня 2009 року перебував у шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу, а саме 10 березня 2006 року його колишня дружина ОСОБА_3 набула у власність двокімнатну квартиру № 6, по вул. О.Кобилянської, 51 а, у м. Гадяч Полтавської області, на підставі договору довічного утримання від 26 червня 2002 року.

Після укладення вказаного договору він нарівні з відповідачем виконував умови правочину щодо надання матеріальної допомоги за рахунок бюджету сімї по догляду за ОСОБА_5 та після його смерті 10 березня 2006 року здійснив поховання.

Після набуття права власності на квартиру за адресою: вул. О.Кобилянської, 51 аАДРЕСА_1, він разом з відповідачем ОСОБА_3 та їхнім сином ОСОБА_6 стали проживати у ній та зареєстрували місце проживання за вищевказаною адресою. Під час шлюбу він здійснював поточний ремонт квартири та поліпшував у ній житлово-побутові умови проживання.

04 грудня 2009 року шлюб між ними розірвано, але вони продовжували проживати однією сімєю у квартирі № 6, по вул. О.Кобилянської, 51 а, в м. Гадяч Полтавської області до вересня 2017 року. З вересня 2017 року їхнє спільне проживання та ведення бюджету припинилися. Відповідач ОСОБА_3 разом із сином залишились проживати у квартирі, а він на даний час проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач не впускає його до спірної квартири, змінила замки та чинить перешкоди у користуванні житлом. Окрім того, тисне на нього, щодо зняття з реєстрації у вказаній квартирі, зазначаючи що це житлове приміщення є її власністю. З цього часу він дізнався про порушення його прав.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив визнати двокімнатну квартиру № 6, по вул. О.Кобилянської, 51а, у м. Гадяч Полтавської області, об'єктом спільної сумісної власності його та ОСОБА_3, а також розділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за ним та відповідачем право власності на 1/2 частку за кожним із них на вищевказане нерухоме майно, залишивши квартиру у їхній спільній частковій власності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 підтримали заявлені позовні вимоги, викладені у позовній заяві та просили суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги позивача не визнала, надала суду відзив, в якому зазначила, що не погоджується з твердженням позивача щодо виконання ним умов договору довічного утримання про надання матеріальної допомоги за рахунок бюджету сімї так, як їхні спільні кошти не використовувалися на догляд за померлим ОСОБА_5, оскільки умовами вказаного договору не передбачалось матеріального забезпечення відчужувача, на що вказує позивач у позові. Обовязок по довічному утриманню полягав виключно у наданні побутових послуг, а саме прання постільної білизни, прибирання, готування їжі, виклик лікарів, що у повному обсязі вона виконувала. Окрім того, відчужувач ОСОБА_5 отримував пенсію, тому фінансової підтримки не потребував. Неправдивим є також твердження позивача, що після розірвання шлюбу 04.12.2009, він проживав з нею однією сімєю, насправді ведення спільного господарства та побуту між ними було припинено ще до офіційного розлучення, з цих підстав відповідач вважає позов ОСОБА_1 безпідставним та необґрунтованим. Тому, посилаючись на вищевикладене просила відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 у відзиві зазначала, що позивачем пропущено строки позовної давності звернення до суду з даними позовними вимогами, оскільки шлюб між нею та позивачем розірвано 04.12.2009 року, тому строк позовної давності, передбачений ч. 2 ст. 72 СК України, закінчився 04.12.2012.

У ході розгляду цивільної справи, відповідач ОСОБА_3 відмовилась від заявленого клопотання про застосування строків позовної давності та просила відмовити по суті у задоволенні позовних вимог позивача, за безпідставністю.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 також просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на те, що спірна квартира не є обєктом спільної сумісної власності.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши докази, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя не підлягають до задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що 26 червня 2002 року, між ОСОБА_5 (відчужувач) та ОСОБА_3 (набувач), було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано у реєстрі за № 2252.

Як вбачається зі змісту п. 1 вищевказаного Договору, ОСОБА_5 (відчужувач) непрацездатний за віком, передав у власність ОСОБА_3 (набувачу) належну йому квартиру за номером 6, яка знаходиться в будинку під номером 51-а, по вул. О.Кобилянської, в м. Гадяч Полтавської області, взамін чого ОСОБА_3 зобовязалась надати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення.

Договір довічного утримання згідно з даним у законі (ст. 744 ЦК України) визначенням - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-КЕ № 050661, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Гадяцького райуправління юстиції, ОСОБА_5 помер 17 липня 2006 року, актовий запис № 200.

Зі змісту довідки відділу РАЦС Гадяцького РУЮ Полтавської області, вбачається, що причиною смерті ОСОБА_5, який помер 17 липня 2006 року, був Церебральний атеросклероз.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 березня 2006 року, квартира по вул. О.Кобилянської, 51 аАДРЕСА_1, вцілому зареєстрована за ОСОБА_3 на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання АЕК/822601(2252) від 26.06.2002.

Як значиться у довідці виконавчого комітету Гадяцької міської ради № 1210 від 16.03.2018, ОСОБА_3 зареєстрована та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2. За даною адресою також зареєстровані син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та колишній чоловік ОСОБА_1

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-КЕ № 100327, виданого Гадяцьким РВ ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області значиться, що 04 грудня 2009 року розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3

Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, про що свідчить свідоцтво про народження.

Відповідно до актів обстеження матеріально-побутових умов сімї від 12 та 19 березня 2018, позивач ОСОБА_1 на даний час зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 аАДРЕСА_1, але фактично не проживає за вищевказаною адресою.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

За результатами розгляду справи № 6-2891цс15 Верховний Суд України прийняв постанову від 13 квітня 2016 року та зробив наступний правовий висновок: визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був даний договір укладено саме в інтересах сім'ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі за № 6-843цс17, за загальним правилом застосування презумпції, згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сімї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не повязані із сімейними.

Згідно ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_1 у позові та у своїх поясненнях, наданих суду, посилався на те, що він з ОСОБА_3 та їхнім сином, у період шлюбу, проживали однією сімєю в квартирі за адресою: вул. О.Кобилянської, 51 аАДРЕСА_1, яка належить відповідачу на підставі договору довічного утримання, де вони здійснювали поточний ремонт квартири, а також брав участь у догляді та забезпеченні за рахунок сімейного бюджету утримання відчужувача ОСОБА_5, здійснював його поховання.

Натомість, допитані судом свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які є сусідами померлого відчужувача квартири ОСОБА_5, дали показання, що мати відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_11 разом доглядали за ОСОБА_5 Померлий жив по сусідству з ними, поважав їхню сімю та за життя не раз висловлював намір після смерті, належну йому квартиру, залишити відповідачу ОСОБА_3 Позивач ніякого догляду за померлим не здійснював, а лише надавав допомогу у похованні ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_11, яка являється матірю відповідача, дала суду показання, що померлий ОСОБА_5 жив з нею по сусідству. Вони тривалий час підтримували дружні стосунки. Коли померла його дружина, вона стала допомагати йому по господарству. Після того, як у нього погіршився стан здоровя, вони разом з донькою допомагали йому по господарству та у приготуванні їжі. Померлий ОСОБА_5 відносився до її доньки ОСОБА_3, як до рідної дитини, тому не раз висловлював своє бажання передати їй у спадок власну квартиру, бажаючи при цьому, щоб його квартира дісталась лише їй, у звязку з чим уклав з нею договір довічного утримання.

Допитана судом свідок зі сторони позивача, а саме його мати ОСОБА_12, суду показала, що її син та невістка доглядали за померлим ОСОБА_5, а також її син проводив ремонт у квартирі, яка дісталася відповідачу під час шлюбу з її сином, та здійснював його поховання.

Свідок ОСОБА_13, який являється племінником відчужувача ОСОБА_5, дав суду показання, що він часто відвідував померлого, допомагав йому продуктами харчування, а тому вважав, що квартира у спадок залишиться саме йому.

Аналізуючи показання свідків, суд вважає доведеним відповідачем той факт, що справжнім волевиявленням відчужувача ОСОБА_5, був намір передати належну йому квартиру у власність саме їй, а не її сімї.

У ході розгляду справи також не знайшло свого підтвердження посилання позивача щодо утримання відчужувача ОСОБА_5 за рахунок спільного сімейного бюджету, оскільки померлий, хоча і був непрацездатним за віком, проте отримував пенсію, про що свідчать довідки про її нарахування.

Окрім того, з дня укладення договору і до дня смерті, він не був прикутим до ліжка, сам себе обслуговував, фізичного догляду не потребував, а наданням необхідної допомоги по господарству та у приготуванні їжі, як було встановлено судом, займалася мати відповідача та сама відповідач.

Згідно п. 7 Договору довічного утримання від 26.06.2002, довічне забезпечення відчужувача визначається у вигляді: здійснення догляду за ним та надання йому необхідної допомоги; надання побутових послуг (прання постільної білизни, тощо); забезпечення належними лікувальними засобами, виклик лікаря; забезпечення послугами адвокатів чи нотаріусів.

З вищевикладеного слідує, що вказаним договором не передбачався обовязок набувача щодо фінансового утримання відчужувача.

Згідно ст. 746 ЦК України, сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обов'язок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Зміст обов'язків набувача за договором довічного утримання визначений у ст. 749 ЦК України.

Виходячи зі змісту ст. 746 ЦК України, а також беручи до уваги сам договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5та ОСОБА_3, про солідарні права позивача ОСОБА_1 у вказаному договорі не зазначено та він не є стороною правочину.

З вищевикладеного слідує, що справжньою метою укладення договору довічного утримання були власні інтереси відповідача ОСОБА_3, про що також свідчить волевиявлення відчужувача ОСОБА_5

Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази та давши їм належну правову оцінку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання квартири АДРЕСА_2 а, у м. Гадяч Полтавської області обєктом спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на ? частину квартири, так як відповідачем ОСОБА_3 спростовано той факт, що договір довічного утримання, на підставі якого вона набула права власності на спірну квартиру, укладено саме в інтересах сім'ї, а також те, що позивач ОСОБА_1 виконував обов'язки за договором довічного утримання солідарно з відповідачем, яка є набувачем спірної квартири.

Керуючись ст. ст. 744, 746 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_3 а, у м. Гадяч Полтавської області обєктом спільної сумісної власності та визнання за ним права власності на ? частину квартири.

Повне судове рішення складено 14 вересня 2018 року.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Полтавської області через Гадяцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відомості, що не проголошуються:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування): вул. Ольги Кобилянської, 51 аАДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3, 07 листопада 1974 народження, РНОКПП невідомий, зареєстрована у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування): вул. Ольги Кобилянської, 51 аАДРЕСА_1.

Головуючий Л. І. Тищенко