Ухвала

Іменем України

05 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 760/19728/16-ц

провадження № 61-44823ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В.О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв Володимир Володимирович, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв В. В., про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 25 березня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, недійсним.

У квітні 2018 року ОСОБА_6 через свого представниказвернулася в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру, посилаючись на те, що ОСОБА_4, як зареєстрований власник нерухомого майна, до ухвалення рішення у справі може вчинити будь-які дії, пов'язані з відчуженням цього майна.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами та не порушує прав відповідача щодо володіння та користування нерухомим майном.

У вересні 2018 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права.

Заявник зазначає, що у заяві про забезпечення позову ОСОБА_6 не навела жодних доказів того, що він має намір відчужити належне йому на праві приватної власності майно. Вважає, що позивач не має і не мала жодного відношення до права власності на спірну квартиру, а тому укладення договору купівлі-продажу цієї квартири між відповідачами не порушує її прав. Разом з тим, вказує, що заява про забезпечення позову була подана з порушенням вимог статті 151 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам. При оцінці зазначеної співмірності, слід враховувати безпосередній зв'язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті, щоб вжиті заходи не перешкоджали господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, необхідно враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням заходів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1, договір купівлі-продажу якої, укладений 25 березня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, позивач просила визнати недійсним.

Встановивши, що ОСОБА_6 просила накласти арешт саме на те майно, з приводу якого нею заявлено позовні вимоги, оскільки у разі його відчуження в подальшому виконання рішення суду в разі задоволення позову може бути утрудненим або неможливим, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суди першої та апеляційної інстанцій врахували обставини, які можуть утруднити в майбутньому виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, та дійшли правильного висновку щодо співмірності заходу забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Посилання ОСОБА_4 на необґрунтованість заяви про забезпечення позову, оскільки позивачем не надано доказів того, що він має намір відчужити спірну квартиру, є безпідставними та такими, що суперечать змісту заходу забезпечення позову та позовним вимогам.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 06 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 06 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_8, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв Володимир Володимирович, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик