АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1058/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 20 Побережна Н.П. Доповідач в апеляційній інстанції Василенко Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

головуючого Василенко Л.І.

суддів: Бородійчука В.Г., Фітісової Т.Л.

секретаря Маюха В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2018 року (постановленого під головуванням судді Побережної Н.П., повний текст виготовлено 16 квітня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_14, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - державний реєстратор прав на нерухоме майно реєстраційної служби Шполянського районного управління юстиції Черкаської області про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відшкодування вартості майна та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

04 липня 2016року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, відшкодування вартості майна та стягнення моральної шкоди.

01 червня 2017 року ОСОБА_3 подавши до суду доповнення до позовної заяви, визначив відповідачами у справі ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_14., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - державний реєстратор прав на нерухоме майно реєстраційної служби Шполянського районного управління юстиції Черкаської області.

Позовна заява вмотивована тим, що ОСОБА_5 08.08.2003 року незаконно продала ОСОБА_4 належний позивачеві на праві власності згідно з договором дарування від 26.01.1996 будинок АДРЕСА_2.

ОСОБА_3 в своєму позові зазначає, що приватний нотаріус ОСОБА_14 незаконно нотаріально посвідчив довіреність від позивача на ім'я ОСОБА_5 на продаж вказаного будинку, а потім і оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу. На час посвідчення довіреності нотаріусом, та після посвідчення, а також на час посвідчення договору купівлі-продажі спірного будинку, він був за межами України.

Крім того, 09.09.2014 року Шполянським районним судом було винесено ухвалу у кримінальному провадженні №710/1765/14-к, якою було підтверджено вину ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (підроблення офіційного документа, який видається, посвідчується приватним нотаріусом та використання завідомо підробленого документа). ОСОБА_5 визнала вчинення кримінального правопорушення і заявила що в майбутньому не допустить кримінальних правопорушень. Вказане кримінальне провадження було закрито у зв'язку із закінченням строків давності.

Також ОСОБА_3 зазначив, що пропустив строк позовної давності з поважних причин, оскільки про порушення свого права, відносно вказаного у позові майна, яке вибуло з законного володіння поза його волею, він дізнався у вересні 2012 року, коли його колишня дружина надала йому можливість ознайомитися з документами. Після чого він звернувся до суду з позовом, який залишив без розгляду, тому що проти ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу, тому він розраховував, що права будуть поновлені за результатами даної справи, але потім йому було роз'яснено, що потрібно захищати свої права у цивільному порядку.

В 2013 році ОСОБА_3 пред'явив цивільний позов. За рішенням апеляційного суду Черкаської області від 03.11.2011 року було визнано, що він не пропустив строку позовної давності, але у позові було відмовлено з тих підстав, що позивач неправильно обрав спосіб захисту.

Оскільки з 2013 по 2016 рік позивач переніс чотири інсульти, а тому майже весь цей період перебував на стаціонарному лікуванні, був прикутий до лікарняного ліжка, бо інсульти дали ускладнення на рухи і сам не міг пересуватися, тому не зміг подати свій новий позов в межах 3-х річного строку позовної давності, тобто 3 по 31 вересня 2015 року, а зміг пред'явити такий після покращення здоров'я, тобто через кілька місяців після закінчення вказаного строку, у квітні 2016 року.

ОСОБА_3 вважає, що йому була завдана моральна шкода діями відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_14. Переніс 4 інсульти, залишився інвалідом 2 групи та без житла, яке при такому стані здоров'я та пенсії у розмірі 1000 грн. у місяць, не зможе купити чи побудувати, а тому він вимушений вже кілька років скитатися по найнятих квартирах. Ця шкода була заподіяна і продовжує заподіюватися по даний час, кожного разу повертається у думках до цих подій і кожного разу несе не тільки душевний біль, а і страждає фізично, оскільки постійно приймає ліки.

Остаточно ОСОБА_3 просив суд:

- поновити пропущений ним строк для звернення до суду з позовом від 04.04.2016 року, визнавши причини пропуску такого поважними;

- визнати недійсною довіреність, видану 24.07.2003 року від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_5, яку уповноважено продати будинок АДРЕСА_2, посвідчену приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим номером 1265 в реєстрі нотаріальних дій №1;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_2, укладений 08.08.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_3, що посвідчений приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстрований у реєстрі за № 1366;

- застосувати наслідки недійсності правочину та витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_4 будинок АДРЕСА_2 і повернути законному власнику ОСОБА_3;

- застосувати наслідки недійсності правочину і скасувати свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_4 державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Шполянського районного управління юстиції Черкаської області та зобов'язати виключити з реєстру речових прав на нерухоме майно дані про власника будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_4;

- зобов'язати ОСОБА_7 повернути ОСОБА_4 отримані за договором купівлі-продажу від 08.08.2003 року кошти в розмірі 16 000,00 грн.;

- стягнути з ОСОБА_5 і ОСОБА_14 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки правочин з надання довіреності ОСОБА_3 не визнано недійсним, а ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, немає підстав для застосування наслідків недійсності спірного договору купівлі-продажу. Судом не встановлено неправомірності дій відповідачів, тому суд відмовив позивачеві і у задоволенні його вимог щодо стягнення моральної шкоди. Оскільки позов не обґрунтований та є не доведеним, тому відсутні підстави для посилання на сплив строку позовної давності.

В апеляційній скарзі, поданій 16 травня 2018 року, ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції, як постановлене при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги, які викладенні в доповненні до позовної заяви, задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позивач не довів обставин недійсності доручення від 24.07.2003 року, хоча на час видачі доручення ОСОБА_3 здійснював страхування автомобіля в Португалії, що підтверджується копією сертифікату попереднього страхування автомобіля від 24.07.2003 року № 0648254 та деклараціями.

Крім того, на думку ОСОБА_3, судом не було належно досліджено акт судової почеркознавчої експертизи № 1/695 від 11.07.2014 року.

Також ОСОБА_5 визнала вчинення кримінального правопорушення і заявила, що в майбутньому не допустить кримінальних правопорушень. Вказане кримінальне провадження було закрито у зв'язку із закінченням строків давності. Тобто, ОСОБА_5 звільнена з нереабілітуючих підстав, її вина у підробленні доручення та використання такого з корисливою метою доведена матеріалами, що маються у вказаному кримінальному провадженні, тому ОСОБА_3, вважає, що це не потребує додаткового доказування.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та його представника - адвоката ОСОБА_8, приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області ОСОБА_14., дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Судом встановлено, що 26.01.1996 року ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_10 та ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується договором дарування, зареєстрованим в реєстрі за № 169 . (т.1 а.с.75-76)

У свою чергу ОСОБА_10 03.09.1999 року подарувала ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованим за адресою АДРЕСА_2, згідно з договором дарування, зареєстрованим в реєстрі за №1308. (т. 1 а.с.77)

Згідно до наявної у матеріалах справи копії доручення від 24.07.2003 року, ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_5 управляти та розпоряджатися всім його майном, що б воно не складало та де б воно не знаходилось, укладати всі дозволені законом угоди по управлінню і розпорядженню майном; купляти, продавати, дарувати, приймати в дар, обмінювати, закладати і приймати в заклад будівлі та інше майно, проводити розрахунки по укладених угодах, приймати спадщину або відмовлятися від неї, отримувати належне йому майно, гроші, цінні папери, а також документи від громадян, закладів, підприємств, організацій, в тому числі з відділень Державного, Ощадного та інших банків, поштових відділень та телеграфу за всіма підставами: розпоряджатися рахунками у Держбанку, Зовнішекономбанку або будь-якому іншому банку, отримувати поштову, телеграфну та будь-яку іншу кореспонденцію, в тому числі грошову, посилочну; вести від його імені справи в усіх державних закладах, кооперативних та громадських організаціях, а також вести його справи в усіх судових органах з усіма правами, які надані законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання позову, зміни предмету позову, укладання мирової згоди, оскарження рішення суду, пред'явлення виконавчого листа до виконання, отримання присудженого майна чи грошей. Доручення видане на три роки та посвідчене приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу ОСОБА_14 та зареєстроване в реєстрі за № 1265. У дорученні вказано про те, що воно підписано ОСОБА_3 у присутності нотаріуса ОСОБА_14. (т. 1 а.с.78).

08.08.2003 року ОСОБА_5, яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі доручення, посвідченого ОСОБА_14, приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу від 24.07.2003 року за № 1265, як продавець, та ОСОБА_4, як покупець, уклали договір купівлі-продажу, посвідчений також приватним нотаріусом ОСОБА_14, зареєстрований в реєстрі за № 1366, за яким ОСОБА_4 купила житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2. Продаж було вчинено за 16 000,00 грн. (т. 1 а.с. 5, 79).

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 09.09.2014 року ОСОБА_5 було звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.4 ст.358 КК України, в зв'язку із закінченням строків давності (т. 1 а.с. 6, 80).

При цьому відповідно до заяви ОСОБА_3, як потерпілого в кримінальному провадженні, від 11.08.2014 року він не заперечував щоб кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 було закрито.

Відповідно до висновку експерта № 1/695 від 11.07.2014 року, проведеного на підставі постанови від 06.06.2014 року слідчого у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 11.04.2013 року за № 0000242 підпис від імені ОСОБА_3 навпроти прізвища ОСОБА_3 в графі № 7 «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» нотаріальної дії № 1265 в книзі реєстру вчинення нотаріальних дій за 2003 рік Шполянської нотаріальної контори виконаний не гр. ОСОБА_3 а іншою особою, з наслідуванням будь-якого справжнього підпису гр. ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 194 - 198).

Згідно з рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 03.11.2015 року ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, стягнення вартості будинку та стягнення моральної шкоди (т. 1 а.с.8-10, 81-83).

Відповідно до довідки №312 від 19.05.2017, виданої Корсунь-Шевченківською центральною районною лікарнею Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації, та наданою позивачем у підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, ОСОБА_3 хворів та перебував на стаціонарному лікуванні в Корсунь - Шевченківській ЦРЛ : з 10.05.2013 по 24.05.2013; з 08.12.2014 по 15.12.2014; з 24.12.2014 по 09.01.2015; з 19.09.2015 по 25.09.2015; з 26.09.2015 по 05.10.2015; з 30.07.2016 по 8.08.2016; з 08.05.2017 по 15.05.2017 (т.1 а.с. 65, 85).

Згідно з повідомленнями Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 3207 від 20.06.2013 року та № 3857 від 06.09.2013 року ОСОБА_3 в'їхав в Чоп (Тиса) 09.07.2005 року, в'їхав в Шегині та виїхав з Шегині 23.01.2007 року. Відомостей про перетинання державного кордону ОСОБА_3 у в період з травня 2001 року по липень 2003 року в базі даних не виявлено. Відомості в базі даних зберігаються протягом 5 років (т.1 а.с. 118, 119).

Відповідно до повідомлення Нотаріальної палати України №11/У від 01.03.2018, на звернення приватного нотаріуса Шполянського районного нотаріального округу ОСОБА_14. № 55/01-16 від 30.01.2018 року до Нотаріальної палати України з документами на розгляд експертно-правової комісії щодо посвідчення доручення від імені ОСОБА_3 на відчуження належного йому житлового будинку та на купівлю на його ім'я іншого нерухомого майна, надання експертного висновку щодо законності посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_14 довіреності, виходить за межі компетенції НПУ. Водночас нотаріус є публічною особою, діє неупереджено, та не несе відповідальності за скоєння злочину, вчиненого іншими особами, якщо на момент вчинення нотаріальної дії в нього не було жодних сумнівів щодо правомірності правочину. Як вбачається з долучених до приватним нотаріусом ОСОБА_14 до звернення документів, ним було дотримано вимог діючого законодавства щодо процедури вчинення такої нотаріальної дії як посвідчення довіреності (т. 1 а.с. 188, 189).

Оспорюванні правочини, а саме видача нотаріально посвідченої довіреності та укладання договору купівлі-продажу мали місце у 2003 році.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено частиною 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, при вирішенні даного спору, судом застосовується закон, який діяв на час видачі довіреності від 24.07.2003 року та укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 08.08.2003 року.

За змістом ч. 1 ст. 41 ЦК УРСР 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Статтею 153 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди з усіх істотних умов.

За змістом ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 62 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Повноваження можуть також випливати з обстановки, в якій діє представник (продавець в роздрібній торгівлі, касир тощо).

Представник не може укладати угоди від імені особи, яку він представляє, ні у відношенні себе особисто, ні у відношенні другої особи, представником якої він одночасно є.

Не допускається укладення через представника угоди, яка за своїм характером може бути укладена лише особисто, а так само інших угод, зазначених у законі.

Згідно з ч. 1 ст. 64 ЦК УРСР 1963 року довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 69 ЦК УРСР 1963 року чинність довіреності припиняється внаслідок: 1) закінчення строку довіреності; 2) скасування довіреності особою, яка її видала; 3) відмови особи, якій видана довіреність; 4) припинення юридичної особи, від імені якої видана довіреність; 5) припинення юридичної особи, на ім'я якої видана довіреність; 6) смерті громадянина, який видав довіреність, визнання громадянина недієздатним, обмежено дієздатним або безвісно відсутнім; 7) смерті громадянина, якому видано довіреність, визнання громадянина недієздатним, обмежено дієздатним або безвісно відсутнім.

Особа, яка видала довіреність, може в усякий час скасувати довіреність або передоручення, а особа, якій довіреність видана, - відмовитися від неї. Угода про відмову від цього права недійсна.

Водночас згідно до ст. 80 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, та кореспондується із ст. 261 Цивільного кодексу України 2004 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Виходячи із змісту зазначеної норми, відсутність поважних причин пропущення позовної давності є підставою для відмови у позові лише за доведеності порушення прав позивача.

Проте, якщо підстав вважати порушеним право позивача не вбачається, суд має відмовити у позові по суті позовних вимог.

Суд першої інстанції встановив, що позивач, як на підставу недійсності довіреності, послався на те, що він її не підписував, що стверджується наданими ним доказами про його відсутність в зазначений період часу на території України (сертифікат страхування автомобіля, декларації) та висновком експерта, згідно до якого підпис від імені ОСОБА_3 напроти прізвища ОСОБА_3 в графі № 7 «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» нотаріальної дії № 1265 в книзі реєстру вчинення нотаріальних дій за 2003 рік Шполянської нотаріальної контори виконаний не гр. ОСОБА_3 а іншою особою, з наслідуванням будь-якого справжнього підпису гр. ОСОБА_3

Аналізуючи приведені докази суд першої інстанції дійшов висновку про те, що зазначений висновок експерта стосується підпису позивача в книзі реєстрації вчинення нотаріальних дій за 2003 рік Шполянської нотаріальної контори, а не довіреності. Декларації фізичних осіб, які дають підтвердження часу перебування позивача в Португалії не є належними доказами, як і сертифікат страхування автомобіля.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції. При цьому, враховує і те, що надані позивачем у підтвердження заявлених вимог Декларації фізичних осіб, які дають підтвердження часу перебування позивача в Португалії, не є належними доказами, так як по своїй суті є показами свідків, проте покази свідків можуть бути прийняті судом в якості доказів лише за дотримання визначеного цивільним процесуальним законом порядку.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом третім вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином на підставі наданих позивачем доказів, у підтвердження заявлених ним вимог, суд першої інстанції прийшов до обґрунтовано висновку, що позивач не довів обставин недійсності довіреності від 24.07.2003 року внаслідок чого відсутні підстави для визнання спірного договору купівлі-продажу від 08.08.2003 року недійним та застосування наслідків його недійсності, стягнення моральної шкоди.

При вирішенні даного спору, предметом якого є правочини вчинені в 2003 року та позивачем заявлено вимогу щодо поновлення пропущеного процесуального строку, як порушеного з поважних причин, колегія суддів враховує і наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Водночас Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Проте, позивач як власник майна, якого закон наділяє не лише правами але й обов'язками не довів суду того, що про порушення свого права він дізнався лише у 2012 році, оскільки як власник він був зобов'язаний утримувати це майно, мав право їм розпоряджатись та здійснювати інші дії.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було належним чином досліджено акт судової почеркознавчої експертизи № 1/695 від 11.07.2014 року, яким підтверджується, що підпис від імені ОСОБА_3 навпроти прізвища ОСОБА_3 в графі № 7 «Розписка про одержання нотаріально оформленого документа» нотаріальної дії № 1265 в книзі реєстру вчинення нотаріальних дій за 2003 рік Шполянської нотаріальної контори виконаний не гр. ОСОБА_3 а іншою особою, з наслідуванням будь-якого справжнього підпису гр. ОСОБА_3 - не заслуговують на увагу, так як суд у оскаржуваному судовому рішенні констатував те, що даний висновок стосується підпису позивача в книзі реєстрації вчинення нотаріальних дій, а не на довіреності, що відповідає висновку експерта в якому зазначено про те, що на експертизу надано книгу реєстру вчинення нотаріальних дій за 2003 рік Шполянської нотаріальної контори.

Досліджуючи даний акт колегія суддів констатує те, що на вирішення судової експертизи поставлено питання: чи виконано підпис від імені ОСОБА_3 у книзі реєстру вчинення нотаріальних дій від 24 липня 2003 року самим ОСОБА_3 При цьому, в якості порівняльного матеріалу на експертизу надано вільні зразки ОСОБА_3 в звіті МП - фізичної особи - платника єдиного податку за другий квартал 2006 року від 04.07.2006 року, в зображені звіту МП - фізичної особи - платника єдиного податку за четвертий квартал 2008 року від 03.01.2009 року, в документі під назвою «CONRATO DE TRABALNHO» (без зазначення дати), експериментальні зразки.

Крім того, даний висновок експерта проводився не за ухвалою суду, хоча у відповідності до ст. 66 ЦПК України 2004 року, в редакції чинній на час звернення до суду з позовом, яка регламентує висновок експерта, висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Разом з тим, при призначені експертизи судом, учасники справи також наділені відповідними процесуальними правами.

Не заслуговує на увагу і посилання ОСОБА_3, викладене в апеляційній скарзі, на те, що ОСОБА_5 визнала вчинення кримінального правопорушення, так як із досліджених в суді апеляційної інстанції матеріалів кримінального провадження № 0000242 відносно ОСОБА_5 вбачається, що її процесуальний статус в даному кримінальному провадженні був у якості підозрюваною (повідомлення про підозру від 11.08.2014 року). Дана обставина підтверджується і ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 09.09.2014 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що при винесенні рішення судом не були враховані письмові покази свідка ОСОБА_12, який підтвердив, що про порушення свого права ОСОБА_3 дізнався лише в серпні 2012 року, є безпідставними, так як наявні в матеріалах справи пояснення надані адвокату ОСОБА_8, який являється представником позивача, не є належними доказами в розумінні цивільного процесуального законодавства. (т. 1 а.с. 134, 135)

Так, дійсно наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, встановлюються, зокрема, показами свідків - ст. 76 ЦПК України.

Проте, у відповідності до ч. 5 ст. 230 ЦПК України свідок під розписку попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводиться до присяги, та підписує її текс. При цьому, учасники справи наділені правом ставити питання свідкові. У зв'язку з приведеним судом першої інстанції правомірно не були враховані приведені письмові пояснення ОСОБА_13 у якості показів свідка.

Слід зазначити, що посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03.11.2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення моральної шкоди, яке, за твердженням скаржника, є обов'язковим до виконання, також не заслуговує на увагу, так як даним рішенням не встановлювались обставини, які стосуються предмету даного спору. В даному рішенні констатовано лише те, що суд першої інстанції не уточнив підстав позову, не визначився з характером спірних правовідносин та нормою правозастосування до них, та не роз'яснив позивачу, що зазначені ним наслідки недійсності правочину як стягнення з ОСОБА_5 суми ринкової вартості будинку станом на день відшкодування, та стягнення з ОСОБА_5 на його користь моральної шкоди за порушення його права власності не відповідають вимогам ст. 48 ЦК УРСР, а можуть випливати з положень неналежного виконання представництва.

Разом з тим цивільне процесуальне законодавство, у якості підстави звільнення від доказування, визначає, що обставини встановлені, зокрема, рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом - ч. 4 ст. 82 ЦПК України, в редакції чинній на час вирішення спору.

В якості порушення норм процесуального права ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилається на порушення вимог ст. 265 ЦПК України. Проте і дане твердження є безпідставним, так як оскаржуване рішення за своїм змістом відповідає вимогам даної статті, яка регламентує зміст судового рішення.

Щодо незастосування судом норм права, які діяли на момент вчинення правочину та мотиви їх не застосування, то дані твердження апеляційної скарги спростовуються оскаржуваним рішенням суду в якому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що так як спірні: довіреність видано 24.07.2003 року та договір купівлі-продажу укладено 08.08.2003 року, тому до даних правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року, та відповідно послався на норми права, які регулюють спірні правовідносини, зокрема ст. ст. 48, 64, 69 ЦК УРСР. Отже, суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначив норми права, які застосував, та навів мотиви їх застосування.

Таким чином вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог цивільного процесуального законодавства, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справ, які встановлені відповідно до вимог процесуального законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 06 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2018 року.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді: В.Г. Бородійчук

Т.Л. Фетісова