Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 511/729/16-ц

провадження № 61-28855св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ТАІС-Дістрибьюшн»,

представники позивача: Кущ ВіталійОлексійович,

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою «ТАІС-ДІСТРИБЬЮШН» на рішення апеляційного суду Одеської області в складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Калараш А. А. від 06 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «ТАІС-ДІСТРИБЬЮШН» (далі - ТОВ «ТАІС-ДІСТРИБЬЮШН») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього боргу за договором позики в розмірі 44 211 грн 69 коп.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 23 листопада 2015 року між ТОВ «ТАІС-ДІСТРИБЬЮШН» та ОСОБА_2 було укладено договір позики, у відповідності до якого ТОВ «ТАІС-ДІСТРІБЬЮШН» передано ОСОБА_2 грошову позику в розмірі 44 000 грн зі строком повернення до 01 січня 2016 року. Однак відповідач борг не повернув і ухиляється від добровільного виконання своїх зобов'язань за договором.

Позивач посилаючись на вищевказані обставини, просив суд стягнути з відповідача борг за договором позики в розмірі 44 211 грн 69 коп, у тому числі заборгованість за договором позики - 42 000 грн; неустойка (пеня) - 2 070 грн 16 коп; три відсотки річних - 141 грн 53 коп.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 16 березня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ТАІС-ДІСТРІБЬЮШН» борг за договором позики в сумі 44 211 грн 69 коп. Вирішено питання про судовий збір.

Установивши факт існування між сторонами договірних правовідносин з приводу позики, а також факту невиконання позичальником своїх зобов'язань перед кредитором, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми позики, неустойки у відповідності із статтею 549 ЦК України та 3% річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 16 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач спірну суму грошових коштів від підприємства не отримував.

У жовтні 2017 року від ТОВ «ТАІС-ДІСТРИБЬЮШН» до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга на рішення апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2017 року, у якій заявник посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не з'ясував правову природу саме розписки, яка була написана відповідачем власноручно, не надав оцінки зазначеному у розписці про отримання коштів і зобов'язання їх повернути, не зробив висновку чи не брався борг із зобов'язанням його повернення, не виявив справжню правову природу розписки та дійшов до передчасного висновку про відсутність відносин, що випливають із договору позики та про те, що грошові кошти не були отримані відповідачем.

Відзив на касаційну скаргу до суду не подано.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що з 28 липня 2014 року ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТАІС-ДІСТРИБЬЮШН» на посаді торгового представника, що підтверджується трудовим контрактом від 28 липня 2014 року.

23 листопада 2015 року між ТОВ «ТАІС-ДІСТРИБЬЮШН» та ОСОБА_2 було укладено договір позики в розмірі 42 000 грн зі строком повернення до 01 січня 2016 року. У випадку не сплати в строк в повному розмірі, ОСОБА_2 зобов'язався щоденно починаючи з 01 січня 2016 року сплачувати неустойку в розмірі 420 грн, що було письмово оформлено у формі розписки.

Директором ТОВ «ТАІС-ДІСТРІБЬЮШН» був виданий наказ від 23 листопада 2015 року про видачу співробітнику ОСОБА_2 поворотної фінансової допомоги в розмірі 42 000 грн, яку він повинен повернути в касу підприємства 04 січня 2016 року.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Установивши факт існування між сторонами договірних правовідносин з приводу позики, а також факту невиконання позичальником своїх зобов'язань перед кредитором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми позики, неустойки у відповідності із статтею 549 ЦК України та 3% річних, відповідно до статті 625 ЦК України.

Розрахунки сум, що підлягають стягненню з відповідача, останнім під час розгляду справи не спростовані.

Так, у абзаці 2 частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають між собою у трудових відносинах.

Проте наявність таких правовідносин сторін не спростовує факт укладення договору позики та реальність цього договорів, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину. Відповідач таку презумпцію не спростував, договір позики не оспорив як по суті, так і у зв'язку з доводами про його безгрошовість (стаття 1051 ЦК України).

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою «ТАІС-ДІСТРИБЬЮШН» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 06 вересня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 16 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко

В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило