ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Харків

справа № 644/1153/18

провадження № 22-ц/818/206/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Плахотнікової І.О.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Міністерство оборони України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство оборони України про встановлення факту, що має юридичне значення,

з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 10 липня 2018 року, ухвалене суддею Ізмайловим І.К. в залі суду м. Харкові,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі вказаною заявою, посилаючись на те, що у 2014 році проходив військову службу на посаді військового комісара Алчевського обє*днаного військового комісаріату Луганської області Міністерства оборони України. Звільнення з лав Збройних Сил України 21 серпня 2014 року в званні підполковника.

З ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі Указу Президента України № 303 від 17.03.2014 року "Про часткову мобілізацію", проводив оповіщення, збір та поставку особового складу та техніки до лав Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених згідно із чинним законодавством, а саме до військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби, розташованої у м. Луганськ.

У зв*язку з тим, що у штаті військкомату в той час був лише він, йому доводилось особисто супроводжувати і передавати представникам військових частин команди та партії.

Протягом квітня-травня 2014 року, вважав своїм обов*язком приймати участь та проводити зустрічі з метою роз*яснення необхідності захисту недоторканості та цілісності нашої Держави.

За кожним фактом незаконного проникнення, та захоплення будівлі озброєними терористами звертався до правоохоронних органів.

Наприкінці червня провів евакуацію документів з обмеженим доступом в безпечне місце, та за розпорядженням військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , прибув у м. Старобільськ Луганської області, де був, на той час, розташований особовий склад в польовому таборі.

Під час проходження служби у м. Старобільську до звільнення 21.08.2014 року включно, виконував службові завдання згідно із розпорядженнями керівництва.

Зазначив, що факт безпосередньої участі у забезпеченні проведення антитерористичної операції на території Луганської області в період з 07 квітня 2014 року по 21 серпня 2014 року можуть засвідчити свідки.

В грудні 2016 року звернувся із заявою до Луганського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України щодо документального підтвердження безпосередньої участі у забезпеченні проведення антитерористичної операції на території Луганської області в період з 07 квітня 2014 року по 21 серпня 2014 року включно та видачу довідки про відповідне.

У відповідь, в грудні 2016 року, отримав лист, яким у видачі довідки за формою згідно з додатком 1 "Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення", затвердженого Постановою КМУ від 20.08.2014 р. №413, відмовлено, через відсутність у Луганському ОВК до часу звернення наявного наказу керівника АТЦ при СБУ (керівника АТО на території Донецької та Луганської області) про прибуття до складу сил та засобів, які залучалися та беруть безпосередньо участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань.

26.12.2016 року звернувся до Командувача військ оперативного командування "Схід" з відповідним зверненням та проханням розібратися у ситуації що склалася.

У відповідь отримав листа з військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 09.01.2017 року в якому зазначалося про надання розпорядження військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо направлення на адресу керівника Антитерористичної операції при СБУ на території Донецької та Луганської областей подання (рапорту) про включення його до наказу керівника Антитерористичної операції про участь у проведенні антитерористичної операції у вказаний період з 07 квітня 2014 року по 21 серпня 2014 року.

На час звернення до суду, жодного документу, у тому числі витягів з наказу, на свою адресу не надходило, що унеможливлює подальше отримання статусу учасника бойових дій.

У зв`язку із наведеним заявник просив встановити факт про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпечені її проведення і захисті незалежності, суверенітеті та територіальній цілісності України в період з 07 квітня 2014 року по 21 серпня 2014 року на території Луганської області.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 10 липня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вирішення питання про встановлення спірного факту не належить до компетенції суду, оскільки законодавством визначений позасудовий порядок встановлення такого факту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким його вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до переліку документів, що підтверджують право громадянина на визнання його учасником бойових дій, входить рішення суду про встановлення факту участі особи у бойових діях. Також звертаю увагу на те, що його звернення до органів, які підпорядковуються Міністерству Оборони України позитивного результату не дали, тому відповідно до Закону він маж право на звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що листом Луганського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України від 14.12.2016 року у видачі довідки за додатком 1 "Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення", затвердженого Постановою КМУ від 20.08.2014 р. №413, ОСОБА_1 було відмовлено, через відсутність у Луганському ОВК до часу звернення наявного наказу керівника АТЦ при СБУ (керівника АТО на території Донецької та Луганської області) про прибуття до складу сил та засобів, які залучалися та беруть безпосередньо участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, забезпеченні її проведення, з метою виконання службових (бойових) завдань.

Крім того, листом військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 09.01.2017 року ОСОБА_1 повідомлено про надання розпорядження військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо направлення на адресу керівника Антитерористичної операції при СБУ на території Донецької та Луганської областей подання (рапорту) про включення його до наказу керівника Антитерористичної операції про участь у проведенні антитерористичної операції у вказаний період з 07 квітня 2014 року по 21 серпня 2014 року.

ОСОБА_1 просить встановити факт безпосередньої участі у антитерористичній операції на території Луганської області в період з 07 квітня 2014 року по 21 серпня 2014 року посилаючись на те, що від встановлення цього факту залежить виникнення у нього права на отримання соціальних гарантій держави, які мають військовослужбовці та інші призвані у встановленому законом порядку особи.

Указом в.о. Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Відповідно до статті 1 Закону У країни «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Відповідно до частини першої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про основи національної безпеки України» об`єктами національної безпеки, зокрема, є держава, конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.

Суб`єктами забезпечення національної безпеки, в тому числі, є громадяни України, об`єднання громадян (стаття 4 Закону України «Про основи національної безпеки України»).

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, приймають рішення щодо визнання громадян учасниками бойових дій на підставі документів, які визначені пунктом 11 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 травня 2015 року № 200, та пунктом 4 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Способи захисту порушеного права передбачені статтею 16 ЦК України.

Незважаючи на те, що перелік способів захисту порушеного права не є вичерпним, обраний позивачем спосіб має бути таким, який у разі задоволення позову вирішить спір по суті та відновить права заявника, які були порушені. Встановлення певних фактів при розгляді справи не може розглядатися як кінцева мета вирішення спору між сторонам.

Не спростовують висновків суду доводи заявника про те, що п. 15 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 травня 2015 року № 200, рішення суду про встановлення факту участі у бойових діях визнається документом, що підтверджує право громадянина на визнання його учасником бойових дій, оскільки ОСОБА_1 не звертався до відповідного органу до повноважень якого віднесено установлення такого факту.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (змінами та доповненнями) не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_1 не звертався до комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій щодо вирішення питання, яке порушено у його заяві в даній справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту її участі в бойових діях задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи та правовими висновками Верховного Суду у постанові від 26.06.2018 року по справі 760/2461/17-ц; при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна