Справа № 461/7382/18
Провадження № 6/461/199/18
УХВАЛА

Іменем України

23.10.2018 року. Суддя Галицького районного суду м. Львова Фролова Л.Д.,

за участі секретаря судового засідання Збожної О.Р.,

розглянувши подання старшого державного виконавця Шевченківського відділу Державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Подання державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон громадянина України ОСОБА_1 вмотивоване тим, що у Шевченківському відділі ДВС м. Львівна виконанні перебуває ряд виконавчих документів про стягнення з боржника заборгованості на користь юридичних осіб та держави. Дані провадження обєднані у зведене виконавче провадження № 55184030 на загальну суму боргу 755573,70 грн. В матеріалах зведеного виконавчого провадження міститься постанова ДФС Львівської митниці ДФС від 15 травня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 8500 гривень, яка на момент звернення до суду боржником не виконана. Державний виконавець зазначає, що після відкриття виконавчого провадження та надання боржникові строку для добровільного погашення боргу, останнім виплата штрафу здійснена не була, на його майно було накладено арешт. На адресу ОСОБА_1 було направлено вимогу про необхідність прибуття до відділу ДВС та надання підтвердження виконання судових рішень. Виклики боржником були проігноровані. Зясовано, що на рахунках боржника відсутні грошові кошти, які б підлягали стягненню, права власності на транспортні засоби та нерухоме майно не зареєстровано. Державному виконавцеві стало відомо, що боржникові міграційним органом виданий паспорт для виїзду за кордон. Крім того, за інформацією Львівської митниці ДФС ОСОБА_1 перетинає кордон України, про що свідчить постанова про притягнення його до відповідальності за порушення митних правил від 15 травня 2018 року. Просить суддю тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон України.

Відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України, сторони та інші заінтересовані особи про розгляд подання не повідомлялись.

Державний виконавець в судове засідання не зявилася, хоча була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, матеріали зведеного виконавчого провадження суду не надала.

Суд, розглянувши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги державного виконавця, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду подання, встановив наступне.

У провадженні Шевченківського відділу ДВС міста Львів перебуває зведене виконавче провадження № 55184030 щодо боржника ОСОБА_1 на загальну суму боргу 755573,70 грн.

Серед документів, копії яких державний виконавець додала до подання, наявний лист ОКП «БТІ та експертної оцінки» від 07 грудня 2017 року про відсутність інформації про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1

Відповідно до інформації з державних реєстрів нерухомого майна, на ОСОБА_1 не зареєстроване право власності на обєкти нерухомості.

Нормами Конституції України(ст.ст. 124, 129) і ЦПК України (ст.18) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов'язок державного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із п.19 ч.3 ст. 18 цього Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ч.1 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобовязань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (ч.3 ст. 441 ЦПК).

Проаналізувавши документи додані до клопотання, суд приходить до висновку, що вони підтверджують факт відсутності нерухомого майна боржника, а не факт його ухилення від виконання виконавчого документу. Відсутні докази належного повідомлення боржника про здійснення примусового стягнення, про встановлення місця проживання боржника та наявність майна в ньому, про місце праці або місце здійснення підприємницької діяльності, щодо можливості звернення на зарплату або доходи, та інші відомості.

Таким чином, подання державного виконавця про обмеження ОСОБА_1 у виїзді за межі України на думку суду є передчасним і не свідчать про наявність достатніх підстав для застосування такого обмеження.

В силу статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

В той же час, відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Як вбачається з вищенаведеного, законодавством встановлені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду. Однак, право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань. Саме державний виконавець зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника на свободу пересування.

Однак, в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які підтверджували б направлення та отримання боржником постанов про відкриття виконавчих проваджень, викликів до державного виконавця, вимог про виконання судових рішень, виходи державного виконавця за місцем проживання боржника, опису його майна, встановлення місця роботи, доходів,як і докази того, що останній ухиляється від виконання зобов'язань.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст. ст. 259, 260, 263, 441 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Шевченківського відділу Державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом пятнадцяти діб з дня отримання копії ухвали.

Суддя Л.Д. Фролова