Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 756/9581/16-ц

провадження № 61-15635св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року у складі судді Шумейко О. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Стрижеуса Ю. В., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, за яким позивач надав відповідачу в кредит кошти у розмірі 29 300,00 доларів США на строк до

21 лютого 2015 року.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір відступлення прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Промінвестбанк» відступило позивачу право вимоги до відповідача за кредитним договором.

Відповідач свої договірні зобов'язання належним чином не виконав, у результаті чого виникла заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 82 264,37 грн, яку позивач просить стягнути на свою користь та вирішити питання розподіл судових витрат.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у позивача відсутні підстави для нарахування заборгованості за кредитним договором від 26 лютого 2008 року № 53 станом на 30 червня 2016 року у зв'язку з її погашенням боржником у грудні

2014 року, за яким кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 21 лютого 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» відхилено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У серпні 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову ТОВ «Кредитні ініціативи», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2014 року про стягнення заборгованості відповідачем виконано 13 грудня 2014 року, то відповідно до статті 534 ЦК України та умов кредитного договору, кредитодавець має право зараховувати внесені відповідачем кошти спочатку на погашення процентів, які позивач продовжує нараховувати, оскільки борг не погашений у повному обсязі, а отже, має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи».

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що 26 лютого 2008 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та

ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 53, за умовами якого банк надав відповідачу в кредит кошти у розмірі 29 300,00 доларів США під 13 % річних, строком до 21 лютого 2015 року.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк», який є правонаступником ЗАТ «Промінвестбанк», та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір відступлення прав вимоги, згідно з яким до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором від 26 лютого 2008 року № 53.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2014 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено, стягнуто із ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 26 лютого 2008 року № 53 у розмірі 60 840,32 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у сумі 7 300,26 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами у сумі 80,78 доларів США, пеня - 230,66 доларів США.

Вказане рішення суду боржник ОСОБА_4 виконав у повному обсязі до початку примусового виконання рішення суду, що підтверджується постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 30 січня 2015 року та про закінчення виконавчого провадження від 16 квітня 2015 року та квитанціями

від 01 вересня, 14 листопада, 24 листопада, 01 грудня та 13 грудня 2014 року про сплату на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» грошових коштів у загальній сумі

60 840,32 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий висновок суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що після ухвалення рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитом товариство втратило право стягнення будь-яких нарахувань передбачених кредитним договором, оскільки після ухвалення рішення відповідальність боржника за невиконання грошового зобов'язання передбачена положеннями статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2014 року про стягнення заборгованості відповідачем виконано 13 грудня 2014 року, то відповідно до статті 534 ЦК України та умов кредитного договору, кредитодавець має право зараховувати внесені відповідачем кошти спочатку на погашення процентів, які позивач продовжує нараховувати, оскільки борг не погашений у повному обсязі, а отже, має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені до остаточного виконання вказаного рішення, є безпідставними, оскільки такі вимоги суперечать правовому висновку ВеликоїПалати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані рішення судів першої і апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик