Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 201/14460/16-ц

провадження № 61-31503св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Четверта дніпровська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення, усунення від права спадкування та визнання спадкоємцем.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 15 років проживала спільно з померлим ОСОБА_7, який останній час свого життя знаходився у безпорадному стані, потребував стороннього догляду, у зв?язку із отриманням перелому шийки стегна, внаслідок чого не міг самостійно пересуватися та піклуватися про себе.

ОСОБА_5, яка є дочкою померлого, за весь час хвороби батька жодного разу не запропоновувала своєї допомоги по догляду за ним, не цікавилась станом його здоров'я, не надавала матеріальної допомоги, не приймала участі у витратах на його поховання, а тому, з огляду на положення статті 1224 ЦК України, має бути усунена від права на спадкування.

За життя ОСОБА_4 та ОСОБА_7 належним чином не оформили своїх відносин, як подружжя, тому позивач не може довести нотаріусу факт їхнього спільного проживання та оформити право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, як спадкоємець четвертої черги, а тому змушена звернутись до суду.

ОСОБА_4 просила встановити факт її сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 з 2001 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1, а також встановити факт ухилення відповідача ОСОБА_5 від надання допомоги батьку - ОСОБА_7, який перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, та усунути її від права на спадкування після смерті батька. Крім того, позивач просила визнати її єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_7, яка прийняла спадщину в установлений законом строк

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено факт сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з 2001 року по день смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Встановлено факт ухилення ОСОБА_5 від надання допомоги батьку - ОСОБА_7, який перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги.

Усунено від права на спадкування ОСОБА_5 після смерті її батька - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано ОСОБА_4 єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, яка прийняла спадщину в установлений законом строк.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 204,84 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю та обґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5

2 425,33 грн в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

07 вересня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року та залишити в силі рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2017 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконним, протиправним, винесеним з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, обставини, якими суд апеляційної інстанції обґрунтовує прийняте рішення, не відповідають фактичним та дійсним обставинам справи.

У судовому засіданні 22 серпня 2017 року було заявлено відвід колегії суддів, з тих підстав, що представник відповідача ОСОБА_5 -

ОСОБА_13 є сином судді апеляційного суду Дніпропетровської області Кочкової Н. О., яка тривалий час працювала разом із суддями, які ухвалювали оскаржуване судове рішення. А тому суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у його задоволенні.

16 жовтня 2017 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи викладені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 із померлим ОСОБА_7 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Шлюб між ОСОБА_7 та його колишньою дружиною ОСОБА_14 було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 22 вересня 2015 року, яке набрало законної сили 17 листопада 2015 року.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після його смерті відкрилась спадщина. Із заявами про прийняття спадщини звернулись: 18 березня 2016 року його донька - відповідач ОСОБА_5 та 24 березня 2016 року його співмешканка - позивач ОСОБА_4

За життя померлий ОСОБА_7 страждав на гіпертонічну хворобу, регулярно не лікувався, переніс інсульт. 13 жовтня 2015 року отримав закритий перелом шийки лівої стегнової кістки, а з 20 травня 2015 року отримав ІІ групу інвалідності, причина якої - загальне захворювання. Згідно довідки від 22 грудня 2015 року, виданої лікарем-хірургом, у зв'язку із травмою, ОСОБА_7 був рекомендований покій, призначені ліки, зокрема, знеболюючі, рекомендацій щодо необхідності стороннього догляду та/або певної реабілітації хворого лікарем не надано.

Частиною першою статті 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до пункту 5 статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Частиною п'ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту указаної норми закону та відповідно до роз'яснень викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від

30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення має бути пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла таких дій.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суд апеляційної інстанції), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення від права на спадкування, апеляційний суд, правильно застосувавши норму частини п'ятої статті 1224 ЦК України, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 не доведено факт ухилення ОСОБА_5 від надання спадкодавцеві допомоги, факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця у допомозі саме ОСОБА_5, що в силу статей 10, 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) є її процесуальним обов'язком.

Тобто, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадкування.

При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім?єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 з 2001 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_7 до 17 листопада 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14

Оскільки висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_4 є такими, що ґрунтуються на нормах матеріального права, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні похідних від них позовних вимог (про визнання її єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця ОСОБА_7).

Доводи заявника про необґрунтовану відмову у задоволенні клопотання про відвід колегії суддів апеляційної інстанції у зв?язку із тим, що представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_13 є сином судді апеляційного суду Дніпропетровської області - Кочкової Н. О., яка тривалий час працювала разом із суддями, які ухвалювали оскаржуване судове рішення є безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено відсутність передбачених статтею 20 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) підстав для відводу суддів, а заявником такі не наведено.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга директора ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська