Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 362/388/15-ц

провадження № 61-7898св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: відділ державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська ІнессаВолодимирівна, реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Березовенко Р. В., Гуля В. В. від 13 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6,треті особи: відділ державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області (далі - ВДВС Васильківського МУЮ Київської області), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ТверськаІ. В., реєстраційна служба Васильківського міськрайонного управління юстиції, про визнання договору недійсним та скасування його державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, щорішенням суду від 28 березня 2013 року з ОСОБА_5 на його користь стягнуто суму боргу у розмірі

259 500 грн та судовий збір у розмірі 3 885 грн. 19 грудня 2013 року ОСОБА_5, з метою ухилення від виконання вказаного рішення суду, відчужила на користь своєї матері ОСОБА_6 шляхом укладення договору дарування ? частини квартири АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що вказаний договір дарування ? частини квартири носить фіктивний характер, ОСОБА_4 просив визнати його недійсним на підставі статті 234 ЦК України та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Ковбеля М. М. від 22 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини квартири

АДРЕСА_1, укладений 19 грудня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І. В., зареєстрований в реєстрі за № 1083, та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на цю частину квартири.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного договору та скасування державної реєстрації права власності на спірне майно. При цьому суд керувався статтями 203, 204, 215, 233 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки позов пред'являвся на підставі статті 234 ЦК України, а суд визнаючи договір недійсним виходив із положень статті 233 ЦК України, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Разом з тим, позивач не довів належними та допустимими доказами, що укладений між відповідачами договір дарування є фіктивним, тому у задоволенні позову слід відмовити.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги обставини справи про те, що оспорюваний договір дарування, укладений між відповідачами (дочкою та матір'ю) після ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_5 грошових коштів, вчинено з метою ухилитись від виконання цього судового рішення, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича.

У червні 2018 року від ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухваленого рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу у розмірі 259 500 грн та судовий збір у розмірі 3 885 грн.

Відповідно до договору дарування від 19 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Тверською І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1083,

ОСОБА_5 безоплатно передала у власність ОСОБА_6

? частини квартири АДРЕСА_1.

Постановою державного виконавця ВДВС Васильківського МУЮ Київської області від 11 січня 2014 року відкрито виконавче провадження

про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 259 500 грн.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції від 31 січня 2014 року, накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно ОСОБА_5

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 02 червня 2014 року, яку залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2014 року, встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_5

Відповідно до актів державного виконавця від 26 червня та

від 05 листопада 2014 року, ОСОБА_5 вищезазначене рішення суду не виконує, на виклик державного виконавця не з'являється.

Встановлено, що відповідачами не заперечувалася наявність у

ОСОБА_5 невиконаних зобов'язань перед позивачем, а також, що вони є близькими родичами, а саме рідними матір'ю та дочкою.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнанняйого недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі

№ 6-1873цс16.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про недоведеність позивачем фіктивності укладеного між відповідачами правочину, у порушення статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року на вказане уваги не звернув, не врахував правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, залишив поза увагою те, що оспорюваний договір дарування уклали сторони, які є близькими родичами, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості з дарувальника ОСОБА_5 та її ухилення від його виконання, не встановив, чи не свідчить це про фіктивність спірного договору, укладеного з метою приховати це майно від виконання судового рішення про стягнення грошових коштів, у зв'язку із чим дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Слід зазначити, що суд касаційної інстанції не може залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки при розгляді справи суд керувався статтями 203, 204, 215, 233 ЦК України та визнав недійсним договір через його нікчемність у зв'язку із порушенням вимог закону щодо його безоплатності, тоді як позов пред'являвся на підставі статті 234 ЦК України, тобто суд вийшов за межі позовних вимог і не вирішив справу з тим правових підстав, що заявляв позивач.

Ураховуючи викладене, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатись законними й підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 13 червня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк