Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 440/922/16-ц

провадження № 61-40614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

заінтересовані особи: державний виконавець Буського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Зробок РоманВолодимирович, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 20 березня 2018 року у складі судді Шендрікова Г. О. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2018 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду із скаргою на дії державного виконавця Буського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Зробка Р. В. на постанову від 30 червня 2016 року про закінчення виконавчого провадження № 47864386.

Скарга мотивована тим, що 16 вересня 2011 року Буським районним судом Львівської області ухвалено рішення у справі № 2-148/2011 про звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 для погашення заборгованості ОСОБА_8 у сумі 189 660, 74 грн.

На виконання цього рішення було видано виконавчий лист, який пред'явлений до виконання у Буський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Буський РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області).

16 червня 2016 року відкрито виконавче провадження.

У ході здійснення виконавчого провадження було проведено ряд заходів примусового виконання, однак 30 червня 2016 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку із повним виконанням судового рішення і стягненням заборгованості. Державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження вказує на повне виконання рішення, зокрема, що така оплата відносилася не до примусового виконання судового рішення, а до добровільного погашення боржником заборгованості, у іншому випадку боржник повинен був би здійснювати оплати через органи державної виконавчої служби і вказувати у призначенні платежу, що така оплата вноситься на виконання судового рішення, а не погашення згідно умов кредитного договору. Добровільна сплата заборгованості боржником відбувається відповідно до умов договору відновлювальної кредитної лінії від 08 червня 2007 року № 529 згідно пункту 1.7 цього договору. Сам платник вказував у квитанціях призначення платежу на погашення прострочених платежів по відсотках, а не на примусове виконання судового рішення. Заборгованість, яка залишилась непогашеною боржником становить 22 122, 78 грн.

Заявник у скарзі просив визнати дії державного виконавця Буського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Зробока Р. В. щодо прийняття постанови від 30 червня 2016 року про закінчення виконавчого провадження № 47864386 неправомірними; скасувати постанову державного виконавця Буського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області Зробока Р. В. від 30 червня 2016 року про закінчення виконавчого провадження № 47864386.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 20 березня 2018 року в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що стягнення за заочним рішенням Буського районного суду Львівської області від 25 березня 2013 року після повернення виконавчого листа не проводилось і у державного виконавця були відсутні законні підстави на таке виконання. Державний виконавець, отримавши квитанції від боржників про сплату 189 660, 74 грн на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції закону, чинній на момент винесення постанови), виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки боржником фактично виконане судове рішення.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Ощадбанк» залишено без задоволення, ухвалу Буського районного суду Львівської області від 20 березня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ПАТ «Ощадбанк», посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що державний виконавець не повинен був закривати виконавче провадження, оскільки у боржника залишилась непогашена заборгованість. Заявник зазначає, що банк отримав сплачену боржником заборгованість в сумі 189 660, 74 грн, проте така сплата заборгованості відбулась через добровільну сплату боргу, а не через примусове виконання судового рішення, звертає увагу на те, що боржником за іншим рішенням суду не сплачено суму 22 122,78 грн і це відноситься до одного виконавчого провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У вересні 2018 року ОСОБА_5 засобом поштового зв'язку надіслала відзив на касаційну скаргу ПАТ «Ощадбанк», у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, посилаючись при цьому на дотримання судами при постановлені судових рішень норм процесуального права та правильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційного скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статі 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Судами встановлено, що рішенням Буського районного суду Львівської області від 16 вересня 2011 року у справі № 2-148/2011 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Буське відділення № 6383 до ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Буського РВ УМВСУ у Львівській області, про стягнення заборгованості та виселення стягнуто солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором № 529 від 08 червня 2007 року в сумі 189 660,74 грн на користь Філії - Буське відділення № 6383 ВАТ «Ощадбанк» шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Внесено зміни в пункт 1.2 договору відновлювальної кредитної лінії № 529 від 08 червня 2007 року, шляхом перенесення остаточної дати погашення кредиту з 07 червня 2017 року на дату набрання рішення суду у даній справі законної сили.

Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які проживають і зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Буського РВ УМВС України у Львівській області.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2012 року рішення у згаданій справі було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності іпотекодавцям - ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за способом реалізації - шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки під час проведення виконавчих дій , але не менше 253 400 грн, для погашення заборгованості ОСОБА_8 перед ВАТ «Державний ощадний банк України» за договором відновлювальної кредитної лінії № 529 від 08 червня 2007 року в сумі 189 660,74 грн. Відмовлено у задоволенні позовної вимоги про виселення ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6

На виконання рішення суду Буським районним судом Львівської області 20 липня 2012 року було видано виконавчий лист, за яким відкрито виконавче провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності іпотекодавцям - ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Відповідно до постанови ВП № 47864386 від 30 червня 2016 року виконавче провадження було закінчено, оскільки сума заборгованості за виконавчим листом сплачена у повному обсязі згідно квитанцій на загальну суму 189 660,74 грн.

Представник заявника не заперечив, що сума в розмірі 189 660, 74 грн банком отримана.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За частиною першою статті 6 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 49 зазначеного Закону виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 18 Закону № 606-XIV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з вимогами статті 50 Закону № 606-XIV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. У разі звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з'ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об'єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. У разі відсутності технічної документації на майно, у зв'язку з чим його неможливо підготувати до реалізації, виготовлення такої документації здійснюється за зверненням виконавця в установленому законодавством порядку за рахунок додаткового авансування стягувача. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня одержання відповідного повідомлення виконавця не авансує витрати, пов'язані з підготовкою технічної документації на майно, виконавчий документ повертається стягувачу, за умови що відсутнє інше майно у боржника, на яке можливо звернути стягнення.

Судами встановлено, що старшим державним виконавцем Зробком Р. В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, оскільки боржником фактично виконано судове рішення.

Перевіряючи доводи скарги ПАТ «Ощадбанк» суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку, про те, що підстави для задоволення скарги відсутні.

Відмовляючи у задоволенні скарги суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що державним виконавцем було правильно закінчено виконавче провадження щодо виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 липня 2012 року, оскільки відповідно до квитанцій, копії яких приєднані до матеріалів справи, на виконання цього рішення боржниками було перераховано загалом 189 660,74 грн, що свідчить про фактичне виконання судового рішення.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, повністю погодився з висновками суду першої інстанції та обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги ПАТ «Ощадбанк» про те, що частина цієї суми (189 660,74 грн) зараховувалась і на виконання заочного рішення Буського районного суду Львівської області від 25 березня 2013 року, яким стягнуто з ОСОБА_8 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ТВБВ № 10013/051 філії Львівське обласне управління заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії № 529 від 08 червня 2007 року в сумі 32 078,87 грн. Апеляційним судом встановлено та правильно зауважено, що постановою державного виконавця від 25 квітня 2014 року виконавчий лист № 1303/1811/2012, виданий 26 квітня 2013 року повернуто стягувачеві - ПАТ «Ощадбанк», так виконавчий документ повертався тричі, про що є відмітка в реєстрі виконавчих дій, витяг з якої долучено до матеріалів справи, а отже стягнення суми 32 078,87 грн державним виконавцем не проводилось, оскільки у боржника ОСОБА_8 відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Аналогічні доводи заявника ПАТ «Ощадбанк» містяться у касаційній скарзі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, постановлені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Буського районного суду Львівської області від 20 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
О. В. Ступак
Г. І. Усик