Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 129/2261/15-ц

провадження № 61-17393св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_1,

треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року у складі судді Бондар О. В. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Нікушина В. П., Оніщука В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилалася на те, що з 21 жовтня 2012 року до 03 липня 2015 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 Під час шлюбу сторони придбали автомобіль марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1, та житловий будинок АДРЕСА_1. Сторони не можуть досягнути домовленості про порядок поділу вищезазначеного майна. Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просила припинити право власності відповідача на 1/2 частину спірного житлового будинку, визнати за нею та за відповідачем право особистої приватної власності на 1/2 частину цього будинку за кожним, залишити ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ 21101, придбаний у 2013 році за 50 тис. грн, стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію в розмірі 25 тис. грн як 1/2 частину коштів, витрачених на придбання автомобіля.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину коштів, витрачених подружжям у 2013 році на придбання автомобіля ВАЗ 21101, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, в сумі 25 тис. грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 804 грн 01 коп. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що поділу між сторонами підлягають грошові кошти в сумі 50 тис. грн, які є об'єктом спільної сумісної власності сторін та були витрачені на придбання автомобіля для потреб сім'ї. Спірний автомобіль не підлягає поділу, оскільки відповідач не є його власником, право володіння та розпорядження ним належить ОСОБА_5, тому автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поділ житлового будинку, суд виходив з того, що спірний будинок придбаний у період шлюбу, але за особисті кошти ОСОБА_1, подаровані йому ОСОБА_8 20 лютого 2014 року, тому це майно є особистою приватною власністю відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9 задоволено. Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року в частині стягнення витрат на придбання автомобіля скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 880 грн судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що хоча спірний житловий будинок придбано у період шлюбу, однак за особисті кошти ОСОБА_1, тому він не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а особистою приватною власністю чоловіка. Скасовуючи рішення місцевого суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на придбання автомобіля та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, право володіння та розпорядження ним має його власник ОСОБА_5, тому місцевий суд безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача кошти, витрачені подружжям у 2013 році на його придбання.

У січні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за нею права особистої приватної власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, а в іншій частині судове рішення залишити в силі, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про визнання за нею права особистої приватної власності на 1/2 частину спірного житлового будинку.

Касаційна скарга мотивована тим, що встановлюючи статус особистої приватної власності ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій вийшли за межі позовних вимог. Спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя у зв'язку з тим, що відповідач не звертався до суду з позовом про визнання його особистою приватною власністю. Судами не надано належної оцінки договору купівлі-продажу будинку, а саме пункту 4.14, згідно з яким сторони ознайомлені зі статтями 60, 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та правовими наслідками укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваного майна. За договором дарування грошових коштів, укладеним між відповідачем та його батьком ОСОБА_8, кошти в сумі 100 тис. грн її чоловікові не передавалися, що було підтверджено показаннями свідків, тому вони не могли бути використані на придбання житлового будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 29 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив її відхилити, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний житловий будинок було придбано за спільні кошти подружжя. Вказаний будинок було придбано за його особисті кошти, які йому подарував батько. Позивач не зверталася до суду з позовом про визнання автомобіля спільним сумісним майном, не надала доказів його дійсної вартості на час розгляду справи.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 квітня 2018 року справу № 129/2261/15 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 21 жовтня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 03 липня 2015 року.

20 лютого 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування грошей, згідно з яким ОСОБА_8 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_1 прийняв дарунок - грошові кошти в сумі 100 тис. грн.

07 липня 2014 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_11 житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,25 га, кадастровий НОМЕР_2 Пунктом 4.2 договору передбачено, що за домовленістю сторін цей продаж вчинено на 42 тис. грн.

Того ж дня між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_11 земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий НОМЕР_3, в межах згідно з планом. Продаж цієї ділянки здійснено за 38 500 грн.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності на майно кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову в частині припинення права власності відповідача на 1/2 частину спірного житлового будинку та визнання за нею права особистої приватної власності на 1/2 частину цього будинку, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_1, хоча і придбаний у період шлюбу, однак за особисті кошти відповідача, отримані ним у лютому 2014 року в дар на підставі договору дарування.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на свою користь 1/2 частини коштів, витрачених подружжям на придбання спірного автомобіля, то апеляційним судом встановлено, що власником автомобіля марки ВАЗ 21101, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, є ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4.

Згідно з розпискою, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_4 отримав кошти за продаж вказаного автомобіля в сумі 5 600 доларів США у квітні 2013 року. Однак у розписці не зазначено, від кого ці кошти отримано.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки відповідних договорів.

Згідно з положеннями зазначених нормативно-правових актів продаж транспортного засобу, який має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Апеляційним судом встановлено, що спірний транспортний засіб з обліку не знімався, свідоцтво про його реєстрацію (технічний паспорт) відповідачу не видавалося.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частини коштів, витрачених подружжям на придбання автомобіля, і ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з додержанням вимог статей 303, 304 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), перевірив доводи апеляційних скарг та навів відповідні висновки, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 316 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідач не звертався до суду з позовом про визнання вказаного будинку особистою власністю, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Норми СК України у вищенаведених статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Суди попередніх інстанцій, з'ясувавши джерело отримання коштів, за які було придбано спірний житловий будинок, дійшли правильного висновку про те, що він є особистою приватною власністю відповідача.

Відтак звернення до суду з окремим позовом про визнання спірного житлового будинку особистою власністю ОСОБА_1 не вимагається, оскільки вказані обставини можуть бути встановлені судами під час розгляду спору про поділ майна подружжя.

Посилання у касаційні скарзі на те, що судами попередніх інстанцій не враховані показання свідків, які підтвердили, що грошові кошти в сумі 100 тис. грн за договором дарування ОСОБА_1 не передавалися, є неспроможними, оскільки вказаний договір в установленому законом порядку не визнаний недійсним, а показання свідків цей факт не спростовують.

Аргументи касаційної скарги про те, що судами не надано належної оцінки договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, а саме пункту 4.14, згідно з яким сторони ознайомлені із статтями 60, 65 СК України, не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт ознайомлення подружжя з положеннями сімейного законодавства при укладенні одним з них договору купівлі-продажу нерухомості не є підставою для визнання предмета договору спільною сумісною власністю подружжя. Встановлена статтею 60 СК України презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане ними за час шлюбу, у цій справі спростована відповідачем наданими ним доказами, що були досліджені і оцінені судами.

Вказані доводи щодо вирішення судами позовної вимоги про поділ будинку зводяться до переоцінки обставин справи та досліджених доказів, що в силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України не належить до повноважень касаційного суду.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та апеляційним судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дали оцінки всім аргументам заявника (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року), є неспроможними, оскільки оскаржувані судові рішення достатньо мотивовані, на всі суттєві аргументи сторін дано обґрунтовану відповідь, що є виконанням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням як вищезгаданого рішення ЄСПЛ, так і рішень цього ж суду у справі «Трофимчук проти України» від 28 січня 2011 року, «Гарсія Руїз проти Іспанії» від 21 січня 1999 року. Також враховано Висновок № 11 (2008 рік) Консультативної ради Європейських суддів (пункти 34-35) про якість судового рішення в контексті його вмотивування.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та висновків апеляційного суду і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик