Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 175/4952/16-ц

провадження № 61-15679 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська ІринаЮріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Пищиди М. М.,

Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю. від 08 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковська І. Ю., про визнання недійсними договорів дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, садового будинку НОМЕР_1 з господарчими будівлями і спорудами та земельної ділянки площею 0,0501, розташованих у АДРЕСА_2, укладених 09 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І. Ю.; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на вказані об'єкти нерухомого майна та вселення його у спірну квартиру. Позов мотивовано тим, що він помилився щодо природи оспорюваних правочинів, оскільки вважав, що буде і в подальшому проживати у квартирі та користуватися садовим будинком і земельною ділянкою, а тому просив визнати недійсними договори дарування на підставі статті 229 ЦК України.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у складі судді Реброва С. О. від 25 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 09 липня

2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І. Ю. за реєстром № 1065, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказаний об'єкт нерухомості.

Визнано недійсним договір дарування садового будинку НОМЕР_1 з господарчими будівлями і спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2, укладений 09 липня 2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І. Ю. за реєстром № 1067, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказаний об'єкт нерухомості.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0,0501 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, укладений 09 липня 2016 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І. Ю. за реєстром № 1069, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на вказаний об'єкт нерухомості.

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування, оскільки він вважав, що підписує правочини, які за своїми юридичними наслідками передбачають залишення прав володіння і користування об'єктами нерухомості за ним до дня його смерті, передача нерухомого майна фактично не відбулася, а після укладення договору з боку відповідача почалися неправомірні дії, що виразилися у відібранні ключів від спірних об'єктів нерухомості та створення перешкод у вільному користуванні ними, а тому наявні підстави, передбачені статтею 229 ЦК України, для визнання оспорюваних правочинів недійсними, скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на спірну нерухомість та вселення його у квартиру.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2018 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5, рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами укладення оспорюваних правочинів внаслідок помилки, а тому відсутні підстави для визнання їх недійсними.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року, ОСОБА_4 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що він є особою похилого віку, потребує сторонньої допомоги. Укладаючи спірні договори дарування, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цих правочинів, прав та обов'язків сторін за цими договорами. Після укладення договорів дарування фактичної передачі нерухомого майна за спірними договорами не відбулося. Внаслідок неправомірних дій відповідача він не може мешкати і користуватися вказаним нерухомим майном, вимушений проживати у знайомих, щоб не бути безхатченком, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними.

У травні 2018 року від ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він посилається на те, що ОСОБА_4 усвідомлював наслідки та правову природу договорів дарування, тому доводи касаційної скарги про наявність підстав для визнання їх недійними є необґрунтованими, а рішення суду апеляційної інстанції - законним.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 липня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено три договори дарування, за якими позивач передав в дар відповідачу належні йому на праві власності об'єкти нерухомості, а саме: 1/3 частину квартири АДРЕСА_1; садовий будинок НОМЕР_1 з господарчими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,0501, розташованих за адресою: АДРЕСА_2.

Вказані договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І. Ю. та зареєстровані в реєстрі за №№ 1065, 1067, 1069.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 є особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1) (а. с. 10), у зв'язку з чим потребує сторонньої допомоги, враховуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина позивача та він залишився проживати один.

Судом першої інстанції установлено, що після укладення оспорюваних правочинів, відповідач почав відбирати ключі від спірних об'єктів нерухомості та створювати позивачу перешкоди у вільному користуванні ними.

Так, у зв'язку з тим, що позивач не може потрапити і проживати в спірну квартиру з вини відповідача, 14 листопада 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Амур-Нижньодніпровського відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області із заявою про надання йому допомоги щодо вселення в спірну квартиру, відповідно до висновку якого за вказаним фактом з останнім проведена профілактична бесіда.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Встановивши, що ОСОБА_4 є особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), в силу якого потребує сторонньої допомоги, іншого житла, крім подарованого, не має, фактична передача вказаної нерухомості за договорами дарування так і не відбулася, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позичав, укладаючи спірні договори дарування, помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цих правочинів, прав та обов'язків сторін за цими договорами та правильно задовольнив позов на підставі статті 229 ЦК України із скасуванням державної реєстрації права власності відповідача на вказане майно.

Крім того, установивши, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, суд першої інстанції, відповідно до частини першої статті 391 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про вселення позивача в цю квартиру.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону, не врахував вказаних вище обставин та правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, у зв'язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з статтею 413 ЦК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв'язку з тим, що судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу ОСОБА_4, скасовано ухвалене в справі судове рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення суду першої інстанції, то судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 лютого

2018 року скасувати і залишити в силі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2017 року.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 4 409 грн 60 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк