П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 761/1018/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/7724/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пункту 8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У січні 2017 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійним договору дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 38,66 кв. м., житловою площею 20,4 кв. м., укладеного 25 липня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 6-1900, стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивував тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, 108 272 грн. 00 коп., 5 000 грн. - моральної шкоди, 1 343 грн. 32 коп. - судового збору, а також 1 700 грн. - вартості звіту та висновку про вартість ремонтно-відновлювальних робіт.

На підставі вищевказаних судових рішень та виконавчого листа, виданого 02 жовтня 2015 року, постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження, для забезпечення виконання судового рішення постановою державного виконавця від 05 листопада 2015 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону його відчуження.

З метою уникнення відповідальності за спричинену залиттям шкоду, відповідач ОСОБА_3 згідно Договору дарування від 25 липня 2014 року подарувала належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1, своїй матері - ОСОБА_4 Щодо поспішності та фіктивності укладеного правочину свідчить те, що його вчинено під час судового спору, через представника ОСОБА_6 відповідно до довіреності, крім того, фактична передача квартири не відбулась.

Вищевказаний Договір дарування за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним наслідків, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року (а.с. 133-136) позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування АДРЕСА_1 що був укладений 25 липня 2014 року, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 08 серпня 2018 року ОСОБА_2 направила апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу, мотивувала, зокрема, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та не відповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Так, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану в наслідок залиття квартири, у розмірі 108 272 грн., моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., судовий збір у розмірі 1 343 грн. 32 коп., вартість звіту та висновку про оцінку вартість ремонтно-відновлювальних робіт у розмірі 1 700 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ від 20 жовтня 2015 року відкрито виконавче провадження та постановою державного виконавця від 05 листопада 2015 року накладено арешт на майно боржника.

25 липня 2014 року ОСОБА_3 уклала договір дарування, належної їй квартири, за адресою: АДРЕСА_1, зі своєю матір'ю - ОСОБА_4 з метою уникнення відповідальності за спричинену шкоду в наслідок залиття квартири. Факт постійного проживання в вищезазначеній квартирі після укладення договору дарування не заперечувався останньою. Крім того, укладення договору про користування електричною енергією між ОСОБА_4 та ПАТ «Київенерго» від 20 жовтня 2015 року не може слугувати належним доказом того, що оскаржуваний договір дарування має реальний характер, оскільки є обов'язковим для особи, яка набула право власності на квартиру.

Скаржник зазначає, що до моменту звернення останньої з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 не виконувала рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року.

ОСОБА_3 була поінформована про намір скаржника звернутись до суду про стягнення збитків, оскільки відмовилась відшкодовувати їх в добровільному порядку, а тому уклала договір дарування належної їй квартири, не спрямований на настання реальних наслідків. Тобто, вищезазначеними діями відповідач намагалась уникнути відповідальності за завдану шкоду.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити, з підстав, викладених у ній.

ОСОБА_4, ОСОБА_3 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7, просили апеляційну скаргу відхилити. У судовому засіданні ОСОБА_3 пояснила, зокрема, що вона мала на меті виїхати зі спірної квартири та країни безстроково, у зв'язку з чим подарувала квартиру своїй матері. Разом з тим, через півтора роки, у зв'язку із станом здоров'я дитини, вона була змушена повернутися до України. Рішення суду про відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок залиття квартири не виконувалось, оскільки вона, ОСОБА_3, перебувала у відпустці по догляду за дитиною та не мала коштів. На даний час, остання має постійне місце роботи, отримує заробітну плату, а тому зможе виконувати рішення суду.

Крім того, 30 серпня 2018 року до Апеляційного суду міста Києва надійшов відзив відповідачів на апеляційну скаргу, з підтвердженням направлення його копії позивачу, у якому, зокрема, зазначено, що укладений правочин - Договір дарування квартири мав на меті настання реальних наслідків для обох сторін, оскільки ОСОБА_3 планувала переїзд до батька своєї дитини до іншої країни, а отже вона з матір'ю уклали договір дарування квартири абсолютно свідомо. Наразі, ОСОБА_3 разом із дитиною зареєстрована у спірній квартирі як користувач і член сім'ї власника - ОСОБА_4 Тобто, твердження позивача про поспішність та фіктивність оспорюваного правочину є лише припущеннями.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення та заперечення сторін, представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року (а.с.7-9), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2015 року (а.с.10-11) стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, 108 272 грн. 00 коп., 5 000 грн. - у відшкодування моральної шкоди, 1 343 грн. 32 коп. - судового збору та 1 700 грн. вартості звіту та висновку про вартість ремонтно-відновлювальних робіт.

Вищевказаним рішенням суду встановлено факт залиття 29 травня 2014 року АДРЕСА_1 яка належить на праві власності позивачу.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, 20 жовтня 2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Красноштан І.Л. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №761/20237/14-ц (ВП №49079156), виданого 02 жовтня 2015 року Шевченківським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу в загальному розмірі 116 315 грн. 32 коп. (а.с.12).

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві КрасноштанІ.Л. від 05 листопада 2015 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 2014 року між дарувальником ОСОБА_3 та обдарованою ОСОБА_4 укладено Договір дарування АДРЕСА_1 (а.с.6). Вказаний Договір укладено через представника ОСОБА_4 за довіреністю - ОСОБА_6

Залишаючи без задоволення позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний правочин мав на меті настання реальних наслідків для обох сторін, що підтверджується відповідними письмовими доказами, чинним законодавством України передбачена можливість укладення договору дарування через представника, посилання позивача на укладення даного договору через представника у зв'язку з поспішністю не відповідає матеріалам справи, крім того, оспрюваний правочин укладений до виникнення судового спору і майже за рік до проголошення рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року, яким на відповідача ОСОБА_3 було покладено обов'язок відшкодувати завдану шкоду у визначеному розмірі. Крім того, договором дарування права позивача жодним чином не порушуються, оскільки судове рішення, яке набрало законної сили, буде виконуватись у примусовому порядку органом державної виконавчої служби.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).

Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. 3. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно ст.717 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Частиною четвертою статті 720 ЦК України визначено, що договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.

Згідно ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частин 1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3, а також її представник, крім іншого, пояснили, що вона, ОСОБА_3, мала на меті виїхати з країни безстроково, у зв'язку з чим подарувала квартиру своїй матері, тобто укладення договору дарування мало на меті настання реальних наслідків.

Через півтора роки, у зв'язку із станом здоров'я дитини, вона, ОСОБА_3, була змушена повернутися до України.

Провівши аналіз вищенаведених встановлених обставин справи та перевіривши в ході перегляду судового рішення дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, правильність застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Так, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даному випадку спірний правочин - договір дарування квартири, мав на меті настання реальних наслідків для обох сторін, чинним законодавством України передбачена можливість укладення договору дарування через представника, а щодо поспішності його укладення, на думку позивача, слід зауважити, що договір дарування було укладено до виникнення судового спору і майже за один рік до проголошення рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року, яким стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що укладенням спірного договору дарування відповідач намагалась уникнути відповідальності, є необґрунтованими та спростовуються наведеним вище.

В ході розгляду справи чітко встановлено, що договір дарування квартири укладено до ухвалення рішення Шевченківським районним судом міста Києва 10 червня 2015 року, вказаний правочин спрямований на настання реальних наслідків, що також пояснили у суді апеляційної інстанції відповідачі, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, укладеним між відповідачами договором дарування права позивача жодним чином не порушуються, оскільки судове рішення, яке набрало законної сили, перебуває на виконанні у Відділі державної виконавчої служби.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи, що рішення суду є законним та обґрунтованим, таким, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, правильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова