ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1293/18 Справа № 205/5356/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Шавула В.С. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

24 жовтня 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_5, відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням;

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Управління-служба у справах дітей Новокадацької районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_5, про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

В порядку пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_1, треті особи: ОСОБА_5, відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_2.

05 листопада 2016 року між ними укладено договори про визначення часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, виділено частки в натурі, і відповідно до виділених часток встановлено порядок користування будинком кожного окремо.

ОСОБА_5 є сином позивача ОСОБА_3, який перебував у шлюбі із ОСОБА_1, від якого народилась дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зі згоди ОСОБА_3, 30 вересня 2011 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано.

Фактично ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_4 мешкали за адресою АДРЕСА_2, та згодом родиною переїхали до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Отже, фактично п'ять років ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_4 не проживають за адресою: АДРЕСА_2, їх особистих речей в будинку не має.

У зв'язку із тим, що у позивачів виникають проблеми із правом розпорядження і користування своїм майном, а також тим, що вони зобов'язані нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстровані особи, які не проживають, - вимушені були звернутися до суду із даним позовом.

Ураховуючи викладене, позивачі, з урахуванням уточнень, просили суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_6, ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, шляхом визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Управління-служба у справах дітей Новокадацької районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_5, про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що з 29 липня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, від якого народилась дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015 року.

Вона із малолітнім сином та ОСОБА_5 були членами сім'ї, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, проживали спільно у будинку АДРЕСА_2. За письмовою згодою всіх членів родини вона разом із сином були зареєстровані за вказаною адресою.

На теперішній час вона вимушена знімати житло за договором найму для свого проживання та проживання дитини, так як позивачі перешкоджають їм проживати в будинку АДРЕСА_2. Повернутися до своїх батьків вона не має можливості, так як вони проживають за адресою: Донецька область, Красноармійський район, м. Родинське, де проводиться антитерористична операція.

Ураховуючи викладене, позивач, з урахуванням уточнень, просила суд: визначити порядок користування жилим приміщенням у будинку АДРЕСА_2, а саме виділити їй та сину у користування кімнату 1-3, площею 10,2 кв.м., кімнату 1-4, площею 7,5 кв.м., у житловому будинку літ.А-1, кухню, коридор, туалет і ванну кімнату залишити у спільному користуванні; вселити її та сина у будинок АДРЕСА_2; стягнути із відповідачів на її користь судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_5, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задоволено.

Визнано ОСОБА_1, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Управління-служба у справах дітей Новокадацької районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_5, про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням - відмовлено.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2018 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, а її зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не навів мотивів щодо поважності причин відсутності відповідачів за первісним позовом у спірному домоволодінні, а також те, що вона не давала згоди на зняття з реєстрації неповнолітньої дитини.

Відзиви на апеляційну скаргу учасниками справи не подавалися.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 являлись співвласниками домоволодіння АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності.

Договором від 05 листопада 2016 року визначено частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_2, в якому зазначено, що 49/100 частин належать ОСОБА_3, 51/100 частин належать ОСОБА_2 В подальшому, під час розгляду справи, ОСОБА_2 відчужив належні йому 51/100 частини домоволодіння на користь ОСОБА_3

ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_7

29 липня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015 року розірвано. Від шлюбу у подружжя народилась дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено, що за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрована, але фактично не проживає тривалий час, а саме з 2011 року ОСОБА_1, 1987 року народження, із малолітньою дитиною - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області вбачається, що станом на 29 липня 2016 року малолітній ОСОБА_4 зареєстрованим або знятим із реєстраційного обліку не значиться, але вже під час розгляду справи судом встановлено, що починаючи із 03 квітня 2017 року дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, про що свідчить довідка про реєстрацію місця проживання особи від 03.04.2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та визнаючи ОСОБА_1 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що спірне домоволодіння не є місцем проживання ОСОБА_1 протягом тривалого часу, тому воно не може бути і місцем проживання малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає із своєї мамою.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не являється членом родини ОСОБА_3, тривалий час не проживає за адресою розташування домоволодіння, не являється співвласником, жодних речових прав на вказане домоволодіння вона не має, а тому її вимоги про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням є безпідставними та незаконними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 щодо визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням та в частині вирішення зустрічних позовних вимог, зважаючи на те, що рішення в цих частинах є законним та обгрунтованим.

Проте з висновками суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратившим право користування спірним житловим приміщенням колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_3, тобто є членом сім'ї позивача позивача за первісним позовом, що не оспорюється сторонами.

Право ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на користування спірним житлом виникло з моменту його народження й не припинилося у зв'язку із проживанням з матір'ю за іншою адресою, оскільки дитина була зареєстрована за місцем проживання свого батька, набувши право користування спірним житлом разом з ним.

У зв'язку з чим, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав щодо визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратившим право користування спірним житловим приміщенням є помилковим.

Щодо відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, оскільки ОСОБА_1 не являється членом родини ОСОБА_3, тривалий час не проживає за адресою розташування домоволодіння.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратившим право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2, відмовивши в цій частині у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Судові витрати у зв'язку із скасуванням судового рішення лише в частині визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратившим право користування спірним житловим приміщенням, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року в частині визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, втратившим право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 скасувати, відмовивши в цій частині у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.М. Деркач

Судді: Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко