КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Ладиченко С.В.
№22-ц/824/849/2018 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №752/8145/16-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

розглянув у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення завдатку, -

В С Т А Н О В И В

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення завдатку.

Свій позов мотивував тим, що 17 серпня 2013 року між ним та ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, яким вони обумовили, що не пізніше 17.10.2013 року укладуть основний договір купівлі-продажу квартири відповідача, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до умов попереднього договору він передав відповідачу завдаток в сумі 1000, 00 дол. США. Зазначені кошти відповідач передав на зберігання ріелтору ОСОБА_5.

17 жовтня 2013 року основний договір купівлі-продажу квартири між ними не був укладений з вини відповідача, оскільки той відмовився продавати квартиру.

На прохання відповідача 17.10.2013 року вони уклали між собою додаток №1 до попереднього договору, відповідно до якого домовились вважати попередній договір розірваним, у зв'язку з чим сплачений ним завдаток у сумі 1000, 00 дол. США мав бути повернутий у повному обсязі ОСОБА_5 до 20.10.2013 року.

Проте, всупереч досягнутої домовленості грошова сума так і не була повернута.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири між ним та відповідачем укладено не було, ніякого зобов'язання з виплати відповідачу вартості квартири не виникло, тому, виходячи зі змісту ч.2 ст. 570 ЦК України, передані ним відповідачу гроші є авансом.

Таким чином, відповідач володіє грошовими коштами, що належать йому, без достатніх правових підстав.

З урахуванням викладеного та заяви про збільшення позовних вимог просив суд:

- стягнути з ОСОБА_3 сплачений завдаток в сумі 1000,00 доларів США, які на час подачі позову, згідно офіційного курсу НБУ дорівнюють 26732, 00 грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 штраф за несвоєчасне повернення завдатку у розмірі 32 576, 93 грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 на його користь у відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в рахунок повернення безпідставно отриманих коштів 26732 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 у відшкодування понесених інфляційних втрат з 20 жовтня 2013 року по 24 травня 2017 року 29757, 99 грн. та трьох відсотків річних від простроченої суми за цей період 2818, 94 грн., а загалом 32576 грн. 93 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26.06.2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22.03.2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції, яким в якості авансу було отримано від позивача 1000,00 дол. США не відповідає дійсним обставинам справи та суперечить наявним в матеріалах справи доказам, оскільки попереднім договором було передбачено, що він отримував гривню в розмірі еквівалентному 1000 дол. США за офіційним курсом НБУ на день підписання договору. Таким чином, якщо він і мав повертати кошти, то не 1000 дол. США у гривневому еквіваленті 26732 грн. на дату подання позову, а фактично сплачені позивачем кошти в розмірі 8150 грн.

Вказує, що висновки суду першої інстанції суперечать обставинам, які він сам і встановив: обставина - аванс в сумі 1000, 00 дол. США мав бути повернутий у повному обсязі ОСОБА_5, висновок - відповідач володіє грошовими коштами, що належать позивачу, без достатніх правових підстав.

Суд не звернув уваги на те, що позивач, підписуючи додаток до договору, визнавав, що кошти, які він передав знаходяться у свідка - ОСОБА_5, і саме він має їх повернути. Оскільки він нічого не отримував за попереднім договором, тому в нього відсутній обов'язок щось відшкодовувати позивачу.

Звертає також увагу на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, виходив з того, що сума авансу, яка підлягає поверненню складає 26 732, 00 грн. Натомість, аванс складав 8150 грн., а не 1000,00 дол. США, а тому брати за основу розмір авансу 26732, 00 грн. не відповідає дійсним обставинам.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, які з&q?, ;явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 17 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений у письмовій формі без нотаріального посвідчення попередній договір купівлі-продажу квартири, яким сторони домовились, що не пізніше 17.10.2013 року укладуть основний договір купівлі-продажу квартири, належної відповідачу, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно п. 3.1. цього договору на підтвердження намірів про наступне укладення основного договору ОСОБА_4 передає ОСОБА_3 грошову суму, яка на день підписання попереднього договору є еквівалентом 1000,00 дол. США.

У п.3.2. договору визначена передача грошей готівкою в національній валюті України. (а.с.4-5)

17.10.2013 року сторони уклали між собою додаток № 1 до попереднього договору, відповідно якого домовились вважати попередній договір таким, що втратив чинність. Завдаток у розмірі 8150 грн., що еквівалентно 1000 дол. США, який знаходиться на зберіганні у свідка ОСОБА_5, має бути повернутий ОСОБА_4 в повному обсязі. Завдаток має бути повернений свідком у термін до 20 жовтня 2013 року. Претензій один до одного сторони не мають. (а.с.6)

Частиною 1 статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Положенням статті 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як убачається з матеріалів справи, Попередній договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2013 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі та в порушення вимог ч. 1 ст. 635, ст. 657 ЦК України не був посвідчений нотаріально.

Відповідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на те, що при укладанні попереднього договору купівлі - продажу квартири не була дотримана нотаріальна форма договору, тому попередній договір від 17.08.2013 року є нікчемним і не створює жодних юридичних наслідків.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного за недійсним правочином.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Отже, виходячи із змісту вищевказаної норми, для з'ясування чи набула особа відповідного зобов'язання, визначеного статтею 1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов'язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

З огляду на те, що попередній договір є нікчемним, тому повернення коштів має відбуватися на підставі ст.1212 ЦК України, як безпідставно набуте майно.

Звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_4 посилався на те, що ОСОБА_3 не повернув йому грошову суму, що була передана ним в якості завдатку на виконання умов попереднього договору, відповідно відповідач володіє грошовими коштами без достатніх правових підстав на підставі чого просив задовольнити позовні вимоги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач володіє грошовими коштами, що належать позивачу, без достатніх правових підстав, тому кошти підлягають стягненню саме з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача.

Проте з таким висновком суду погодитися неможливо виходячи з наступного.

Як встановлено вище, попередній договір купівлі-продажу квартири від 17.08.2013 року є нікчемним.

У додатку №1 до попереднього договору, підписаному сторонами, зазначено, що завдаток у розмірі 8150 грн., що еквівалентно 1000 дол. США, який знаходиться на зберіганні у свідка ОСОБА_5, має бути повернутий ОСОБА_4 в повному обсязі. Завдаток має бути повернений свідком у термін до 20 жовтня 2013 року. Претензій один до одного сторони не мають.

У позовній заяві ОСОБА_4 посилався на додаток №1 до попереднього договору згідно якого сплачений завдаток в сумі 1000 дол. США мав бути повернутий ОСОБА_5 до 20.10.2013 року. Проте всупереч досягнутої домовленості завдаток йому не повернули.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_4 зазначав, що він передав відповідачу завдаток в сумі 1000 дол. США, та зазначені кошти відповідач передав на зберігання ріелтору ОСОБА_5.

Позивач не зазначає, що кошти були передані ОСОБА_3 ОСОБА_5 без його відома та згоди.

Доказів того, що кошти знаходяться у відповідача ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Колегія суддів звертає увагу на те, що права особи, яка вважає себе власником майна, тобто ОСОБА_6 підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України.

Разом з тим, як убачається з додаткової угоди, підписаної самим позивачем і наданої суду в якості доказу, кошти, сплачені позивачем на виконання п.3.1. попереднього договору, який є нікчемним, знаходяться у ОСОБА_5.

Тобто, позивачем стверджується, що володільцем коштів є ОСОБА_5, який залучений до участі в справі в якості третьої особи, а не відповідач ОСОБА_3 як зазначив суд першої інстанції, не дослідивши обставини справи в повному обсязі.

Відповідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Статтею 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно частин 1,2 ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

У ході розгляду справи, позивачем не заявлялося клопотання про залучення співвідповідачем ОСОБА_5 або заміну неналежного відповідача ОСОБА_3

Ураховуючи те, що позивач не надав суду допустимих та переконливих доказів того, що кошти, передані позивачем на виконання умов п.3.1. попереднього договору від 17.08.2013 року, який є нікчемний знаходяться у відповідача ОСОБА_3 і не залучив до участі в справі в якості відповідача ОСОБА_5, суд першої інстанції за наявних доказів дійшов хибного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволені позовних вимог.

Крім того, відповідно частин 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 904 грн. 65 коп.

Керуючись статею 1212 ЦК України, статями 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення завдатку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 904,65 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 жовтня 2018 року

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва