Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 391/284/16-ц

провадження № 61-29639св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач 1 - ОСОБА_4,

позивач 2 - ОСОБА_5,

представники позивачів: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

правонаступники позивача 2: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

відповідач 1 - ОСОБА_11,

відповідач 2 - ОСОБА_12,

представник відповідача 1 - ОСОБА_13,

третя особа - Компаніївська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Гайсюка О. В., Голованя А. М., Карпенка О. Л. від 12 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_11, ОСОБА_12, третя особа - Компаніївська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними договорів дарування.

Позовна заява мотивована тим, що 21 червня 2000 року ОСОБА_4 подарував житловий будинок з надвірними спорудами на АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,62 га, розташовану за вказаною адресою та право на земельну частку (пай) площею 7,71 га, яка розташована в КДСП «Степову» Компаніївського району своєму зятю ОСОБА_11 В свою чергу, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_11 право на земельну частку (пай) площею 7,71 га, яка розташована в КДСП «Степову» Компаніївського району.

Позивач ОСОБА_4 зазначає, що він не мав волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача будинку, який є єдиним житлом для нього та дружини, та земельної ділянки, на якій він розташований. Підписуючи вказаний договір вважав, що укладає договір довічного утримання і розрахував на те, що відповідачі, проживаючи в будинку, доглянуть їх (позивачів) та нададуть їм матеріальну допомогу.

Підписуючи договір дарування земельної частки (паю), позивач вважав, що підписує довіреність на ім'я ОСОБА_11 на представництво його інтересів в усіх установах з питань оформлення документації із землеустрою та в подальшому оренду землі, звітності по ній. Проте, відповідач ввів його в оману щодо дійсної природи правочину, що в силу вимог статті 57 ЦК УРСР 1963 року є підставою для визнання вказаного договору недійсним.

Разом із тим, ОСОБА_5 посилалась на те, що своєї згоди на відчуження ОСОБА_4 спірного будинку та земельної ділянки, які є спільним сумісним майном подружжя, вона не надавала.

Також ОСОБА_5 зазначає, що вона не мала волевиявлення на укладення договору дарування права на земельну частку (пай) з ОСОБА_11, оскільки його не підписувала, що підтверджується почеркознавчою експертизою від 06 грудня 2013 року.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили визнати недійсними договір дарування від 21 червня 2000 року права на земельну частку (пай) площею 7,71 га, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_11; договір дарування будинку від 21 червня 2000 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_11; договір дарування земельної ділянки площею 0,62 га, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_11; договір дарування від 21 червня 2000 року права на земельну частку (пай) площею 7,71 га, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_11

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 10 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не надали належних та допустимих у розумінні статті 60 ЦПК України 2004 року доказів щодо наявності передбачених законом підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 13 червня 2017 року залучено до участі у справі правонаступників померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 10 серпня 2016 року в частині вирішення спору за вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_11 про визнання недійсним договору дарування від 21 червня 2000 року (реєстраційний № 897) права на земельну частку (пай) в КДСГП «Степове» Компаніївського району площею 7,71 га скасовано та провадження за цими позовними вимогами ОСОБА_5 закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 10 серпня 2016 року в частині вирішення спору про визнання недійсним договору дарування будинку від 21 червня 2000 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, та договору дарування земельної ділянки площею 0,62 га, розташованої на АДРЕСА_2, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, скасовано та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсним договір дарування жилого будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_2 Кіровоградської області, укладений 21 червня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, посвідчений державним нотаріусом Компаніївської державної нотаріальної контори Івановою О. О. 21 червня 2000 року, реєстраційний № 898.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,62 га, розташованої на АДРЕСА_2 Кіровоградської області, укладений 21 червня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, посвідчений державним нотаріусом Компаніївської державної нотаріальної контори Івановою О. О. 21 червня 2000 року, реєстраційний № 900.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем доведено наявність обставин, які вплинули на його волевиявлення під час укладання договору дарування спірного будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, замість договору довічного утримання (похилий вік, стан здоров'я та потреба у зв'язку з цим у догляді і сторонній допомозі, спірне житло є єдиним його та дружини житлом, продовження проживати в спірному житлі після укладення договору дарування), що свідчить про неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину. Відтак вказані договори укладено позивачем під впливом помилки, що в силу вимог статті 56 ЦК УРСР 1963 року підлягають визнанню недійсними. Крім того, в порушення статті 23 КпШС (який був чинним на час вчинення правочинів) письмової згоди на відчуження будинку разом із земельною ділянкою ОСОБА_4 його дружина ОСОБА_5 не давала, хоча і будинок, і присадибна ділянка були спільною сумісною власністю подружжя (позивачів).

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай) площею 7,71 га, укладеного 21 червня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, апеляційний суд виходив з того, що позивачі не довели того, що обман мав місце і укладення договору відбулося саме внаслідок обману з боку відповідачів чи інших осіб.

Відхиляючи доводи відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позивачі після укладання оспорюваних договорів й надалі користувалися спірним майном, то їх права є порушеними з моменту, коли вони дізналися про дійсну правову природу вказаних договорів і відповідачі відмовилися визнавати їх недійсними.

У серпні 2017 року ОСОБА_11 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог та залишити в цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не правильно визначився з нормою матеріального права, на яку посилалися позивачі як на підставу позову. Крім того, обґрунтовуючи наявність волевиявлення на укладання договору довічного утримання, а не дарування спірного будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, ОСОБА_4 не навів будь-яких доводів про існування між ним та відповідачем домовленості про намір останнього укладати такий договір, розмір та форма надання утримання, періодичність виконання обов'язків набувача. Апеляційний суд не врахував, що на примірнику договору дарування житлового будинку міститься згода ОСОБА_5 на його укладання. Крім того, суд не застосував позовну давність.

У серпні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 подали касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_4 не мав волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача права на земельну частку (пай), його волевиявлення було направлено на оформлення на ім'я ОСОБА_11 довіреності на право представляти його інтереси в усіх установах, організаціях, державних органах з питань оформлення документації із землеустрою для виділення ділянки в натурі, потім отримання державного акта на землю та в подальшому оренду землі. Відповідачі вели позивача в оману, повідомивши його про те, що після укладання договору право власності на землю залишиться за ним. Нотаріусом наслідки укладання договору дарування права на земельну частку (пай) позивачу роз'яснено не було.

У січні 2018 року до касаційного суду надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_11, у яких відповідач зазначив, що про існування оспорюваних договорів дарування земельної частки (паю) та житлового будинку йому стало відомо 23 лютого 2013 року, а про договір дарування присадибної земельної ділянки 25 лютого 2014 року при розгляді справи № 391/566/13-ц. Але в силу вимог статті 264 ЦК України строк позовної давності перервався поданням позову до суду у справі № 391/566/13-ц про визнання вказаних договорів недійсними з інших підстав. Посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги ОСОБА_11, просить залишити його касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду в частині вирішення спору про визнання недійсними договорів дарування жилого будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки залишити без змін.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд установив, що 21 червня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 укладено договори дарування, за умовами яких позивач подарував відповідачу житловий будинок з надвірними спорудами на АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,62 га, розташовану за вказаною адресою. Вказані договори посвідчені державним нотаріусом Компаніївської державної нотаріальної контори Івановою О. О. 21 червня 2000 року.

21 червня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11 укладено договір дарування, за умовами якого позивач подарував відповідачу право на земельну частку (пай) площею 7,71 га, яка розташована в КДСП «Степову» Компаніївського району. Вказаний договір також був посвідчений державним нотаріусом Компаніївської державної нотаріальної контори Івановою О. О. 21 червня 2000 року.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач, посилаючись на те, що договори дарування будинку та присадибної земельної ділянки уклав під впливом помилки, оскільки вважав, що підписує договори довічного утримання та мав на меті отримати від відповідачів необхідну допомогу та догляд, а також на вкрай невигідних умовах, оскільки залишився разом із дружиною без житла, вважав вказані договори недійсними в силу вимог статті 56 ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

За змістом частини першої статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Згідно з частиною першою статті 56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору відчуження.

Оскільки правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, у кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є людиною похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, спірний будинок є його з дружиною єдиним житлом, позивач разом з дружиною залишився проживати у спірному житловому будинку і зареєстрований у ньому, тобто фактично передача майна відповідачу не відбулась. Укладаючи спірні договори будинку та присадибної земельної ділянки, позивач помилився щодо правової природи правочинів, прав і обов'язків, які виникають після їх укладення.

З огляду на викладене є обґрунтованим доводи позивача про те, що укладаючи оспорювані договори дарування будинку та присадибної земельної ділянки, позивач неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, а тому вказані договори підлягають визнанню недійсними на підставі статті 56 ЦК УРСР 1963 року.

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай) площею 7,71 га, укладеного 21 червня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, з таких підстав.

Відповідно до статті 57 ЦК УРСР 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Згідно з абзацами 1, 2 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами, внесеними постановами від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі статті 57 ЦК УРСР суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману. Під обманом в таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається.

Таким чином, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обгрунтовуючи підстави недійсності договору дарування права на земельну частку (пай), позивач посилався на те, що підписуючи вказаний договір вважав, що підписує довіреність на ім'я ОСОБА_11 на представництво його інтересів в усіх установах з питань оформлення документації із землеустрою та в подальшому оренду землі, звітності по ній; відповідач, скориставшись похилим віком позивача та станом його здоров'я, вів останнього в оману щодо дійсної природи правочину.

Вирішуючи спір по суті, апеляційний суд правильно виходив із того, що правові підстави для визнання недійсним договору дарування права на земельну частку (пай), як такого, що вчинений внаслідок обману, відсутні, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що обман мав місце і укладення договору відбулося саме внаслідок обману з боку відповідача.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_11, у тому числі про не застосування положень про позовну давність, безпідставні, були предметом дослідження апеляційним судом, їм дана належна правова оцінка, а переоцінка доказів у касаційному суді знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року було зупинено виконання рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 409, 401, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та касаційну скаргу ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
В. М. Коротун
В. П. Курило