Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 758/7649/16-ц

провадження № 61-11953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду м. Києва

від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М.,

Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 02 липня 2014 року, було стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 на її користь по 683 449 грн 71 коп. боргу з кожного та

по 1 073 грн судового збору. 26 березня 2014 року Подільським районним судом м. Києва було видано два виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 683 449 грн

17 коп. та 1 073 грн, за якими 01 квітня 2014 року Подільським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавчі провадження

№ 42733833 та № 42734295 та надано строк до 7 квітня 2014 року для добровільного виконання судового рішення, однак у добровільному порядку рішення виконане відповідачкою не було.

При цьому, відповідно до банківських виписок публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «РайффайзенБанк Аваль»), 12 грудня 2014 року на банківський рахунок ОСОБА_2 були зараховані грошові кошти в сумі 286 грн 60 коп. в якості часткового погашення боргу в розмірі 1 073 грн, 29 січня 2015 року в сумі 786 грн

51 коп. на погашення боргу в розмірі 1 073 грн; 18 лютого 2015 року - на повне погашення боргу суми у розмірі 683 449 грн 71 коп.

Посилаючись на те, що за рішенням суду у ОСОБА_3 виникло грошове зобов'язання щодо сплати коштів ОСОБА_2, однак ОСОБА_3 виконання такого зобов'язання прострочила до 18 лютого 2015 року, що має наслідком застосування відповідальності за невиконання грошового зобов'язання відповідно до статті 625 ЦК України, просила задовольнити позов та стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 235 486 грн 42 коп., а саме: інфляційне збільшення суми боргу 683 449 грн 71 коп. за період з березня 2014 року по лютий 2015 року на суму 215 171 грн 73 коп.; 3 % річних від суми боргу 683 449 грн 71 коп. за період з 27 лютого 2014 року по 18 лютого 2015 року у розмірі 19 997 грн 93 коп.; інфляційне збільшення суми боргу 1 073 грн за період з березня 2014 року по листопад 2014 року та суми 786 грн 40 коп. за період з грудня 2014 року по січень 2015 року на суму 288 грн 26 коп.; 3 % річних від суми боргу 1 073 грн за період

з 27 лютого 2014 року по 11 грудня 2014 року у розмірі 25 грн 40 коп. та

від суми боргу 786 грн 40 коп. за період з 12 грудня 2014 року по 29 січня 2015 року у розмірі 3 грн 10 коп., а також просила стягнути з ОСОБА_9 судові витрати.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 грудня

2016 року у складі судді Декаленко В. С. позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 235 486 грн 42 коп. та 2 354 грн 86 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_3, як спадкоємець, прострочила виконання грошового зобов'язання спадкодавця щодо повернення коштів в межах вартості спадкового майна, що підтверджено рішенням Подільського районного суду міста Києва

від 08 листопада 2013 року, то вона повинна сплатити позивачці три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати відповідно до статті 625 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_10, задоволено частково. Заочне рішення суду першої інстанції змінено. Зменшено розмір стягнутих із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми грошових коштів із 235 486 грн 42 коп. до 19 997 грн 93 коп. У решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що заочне рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних від простроченої суми в розмірі 19 997 грн 93 коп. відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Разом з тим, 3 % річних повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставними є їх нарахування на стягнутий судовий збір у сумі 1 073 грн. Щодо інфляційних збитків, оскільки грошове зобов'язання виникло у доларах США, то індекс інфляції до нього не може бути застосовано.

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вона просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в національній валюті змінює валюту виконання такого грошового боргу з іноземної валюти на гривню, а тому є підставою на застосування положень статті 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва

від 08 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 лютого 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня

2014 року, було стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ОСОБА_3 на її користь по 683 449 грн 71 коп. боргу з кожного та

по 1 073 грн судового збору (а.с. 5-8).

26 березня 2014 року Подільським районним судом м. Києва було видано два виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_3 на користь

ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 683 449 грн 17 коп. та 1 073 грн (а.с. 9-10).

На підставі вказаних виконавчих листів було відкрито виконавчі провадження № 42733833 та № 42734295 та надано строк до 7 квітня

2014 року для добровільного виконання судового рішення (а.с. 11). У добровільному порядку свій обов'язок про задоволення вимог кредитора ОСОБА_3 при виконання судового рішення не виконала, однак здійснювала погашення боргу частинами шляхом перерахування коштів на рахунок ОСОБА_2

Відповідно до виписки з рахунку, відкритому ОСОБА_2 в

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», від ОСОБА_3 на погашення боргу надійшли наступні платежі: 12 грудня 2014 року - 286 грн 60 коп. в якості часткового погашення боргу в розмірі 1 073 грн, 29 січня 2015 року в сумі 786 грн 51 коп. на погашення боргу в розмірі 1 073 грн; 18 лютого 2015 року на повне погашення боргу у розмірі 683 449 грн 71 коп. (а.с. 13-14).

Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня

2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що 3 % річних повинні нараховуватися на суму основного боргу, а тому безпідставними є їх нарахування на стягнутий судовий збір у сумі 1 073 грн.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції зроблено передчасний висновок про неможливість застосування індексу інфляції, адже грошові зобов'язання виникли в іноземній валюті.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08 листопада 2013 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 683 449 грн 71 коп. Оскільки відповідальність за статтею 625 ЦК України настає, зокрема, і за невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів у національній валюті, то до такої суми заборгованості застосовується індекс інфляції.

Апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув; не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким зазначені положення закону не застосовані.

При новому розгляді судом апеляційної інстанції має бути врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження

№ 14-16цс18.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з'ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 16 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк