Ухвала

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 695/2674/17

провадження № 61-46108ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2018 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 22 листопада 2011 року № б/н ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі

4 100,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку із порушеннями зобов'язань за кредитним договором у відповідача станом на 12 вересня 2017 року утворилася заборгованість, у розмірі 57 035,22 грн, яка складається з наступного: 4 044,07 грн ? заборгованість за кредитом; 46 351,37 грн ? заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 447,63 грн ? заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн ? штраф (фіксована частина); 2 692,15 грн ? штраф (процентна складова).

З таких підстав, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 57 035,00 грн та сплачений судовий збір в розмірі 1 600,00 грн.

09 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічними позовними вимогами до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору від 22 листопада 2011 року № б/н, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», про надання споживчого кредиту в розмірі

4 100,00 грн.

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що 22 листопада 2011 року

ОСОБА_1 надано до банку анкету-заву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк». В анкеті-заяві відсутні дані, що ОСОБА_1, як позичальник, отримала Пам'ятку клієнта, що містить основні умови обслуговування та кредитування, а також Тарифи і поставила підпис. Матеріали справи не містять даних про те, що банком був відкритий картковий рахунок ОСОБА_1, їй видана відповідна картка і вона її отримала, а також фотокопія цієї картки.

Заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг не можна вважати частиною кредитного договору, оскільки вказана заява не відповідає вимогам статтей 207, 638, 1054 ЦК України, так як у вказаній заяві відсутні істотні умови договору, а саме умови про розмір кредиту, відсоткову ставку за користування кредитом та кінцевий термін його повернення.

За викладених підстав ОСОБА_1 просила суд визнати недійним договір від 22 листопада 2011 року № б/н, укладений між ОСОБА_1 та

АТ КБ «ПриватБанк», про надання споживчого кредиту в розмірі 4 100,00 грн та стягнути з банка на користь спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у визначеному Законом України № 3674-ІV від 08 липня 2011 року «Про судовий збір».

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від

23 липня 2018 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено в повному обсязі.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору відмовлено у повному обсязі

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку.

Постановою апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від

23 липня 2018 року залишено без змін.

16 жовтня 2018 року через засоби поштового зв'язку АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2018 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев'ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено що з 01 січня 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 1 762,00 грн.

Предметом спору в даній справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» є стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від

22 листопада 2011 року № б/н у розмірі 57 035,00 грн та за зустрічним позовом ОСОБА_1 є визнання недійсним договору від 22 листопада 2011 року № б/н, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», про надання споживчого кредиту в розмірі 4 100,00 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» у касаційній скарзі, керуючись підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, посилається на те, що у касаційній скарзі порушено питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики і справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Посилання заявника у касаційній скарзі на пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є безпідставними.

Справа № 695/2674/17 є незначної складності, ціна позову в якій не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто справа є малозначною в силу своїх властивостей та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, при цьому Верховний Суд враховує характер правовідносин у яких виник спір, предмет та ціну позову.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services

v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від

19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов'язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня

2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня

2018 року та постанову апеляційного суду Черкаської області від 27 вересня 2018 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило