Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/1194/17
Провадження №: 2/332/364/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 жовтня 2018 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Мєркулової Л.О.,
при секретарі Фурсовій О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про визнання права особистої власності, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування, про визначення часток у спільному майні подружжя та визнання права власності на частину майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, та про вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні будинком, суд, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку.
В своєму позові позивач вказав, що з 19.08.2006 року він перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2
28.11.2008 року цей шлюб було розірвано на підставі рішення суду.
Під час шлюбу позивачем за кредитні кошти 13.06.2007 року був придбаний житловий будинок по вул.Демократичній,39 в м.Запоріжжі, вартість якого становить 42 000 доларів США по курсу 5,05 грн./дол.США.
Кредит був отриманий ним за кредитним договором з ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» від 13.06.2007 року в сумі 20 200 доларів США зі строком погашення по 12.06.2027 року.
Інші кошти були накопичені позивачем від доходів у вигляді заробітної плати ще до шлюбу. Позивач працював та продовжує працювати у ПАТ «Запоріжсталь», а тому має значний дохід.
Житловий будинок придбано на умовах іпотеки, про що свідчить договір іпотеки від 13.06.2007 року.
Вже більше 8 років після розлучення і виїзду колишньої дружини з дітьми в інше місце проживання, борг за кредитом виріс до 340 000 гривень.
Позивач вважає, що незалежно від того, що майно було придбане під час шлюбу, воно не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний за кошти позивача та запозичені кошти.
У вищезазначеному спірному будинку з часу його придбання були зареєстровані: ОСОБА_2, діти син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Але після розірвання шлюбу дружина виїхала з будинку разом з дітьми.
28.11.2008 року на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя з позивача стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на її утримання та на утримання двох дітей.
На даний час в спірному будинку позивач проживає один.
Де мешкає відповідачка йому невідомо, а при спілкуванні з дітьми він дізнався про заборону матері називати своє місце проживання.
Добровільно знятись з реєстрації відповідачка відмовляється та без поважних причин не проживає в спірному будинку.
Відповідачка перестала бути членом сімї власника будинку, тобто позивача, не веде з ним спільне господарство, не спілкується з ним і довгий час проживає окремо.
Позивач вважає, що його дружина та діти втратили право на користування спірним житловим будинком.
У своєму позові позивач просить визнати за ним, ОСОБА_1, право особистої власності на житловий будинок № 39 по вул. Демократичній в м. Запоріжжі загальною площею 47,7 кв.м. житловою площею 31,6 кв.м, з будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 610 кв.метрів, та усунути ОСОБА_1 перешкоди у користування та розпорядженні житловим будинком № 39 по вул. Демократичній в м. Запоріжжі, який належить ОСОБА_1 на праві особистої власності, шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із спірного будинку.
У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав і просить їх задовольнити.
Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та звернулась із зустрічним позовом у грудні 2017 р. та уточненням 14.09.2018 р. до позивача, в якому вказала, що вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 2006 року. Сімейне життя не склалось і 28.11.2008 року за рішення суду їх шлюб було розірвано. Від шлюбу народились двоє дітей: син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Проживати з дітьми після розлучення ОСОБА_2В стала у будинку № 39 по вул.Демократичній в м.Запоріжжі
Вказаний будинок був куплений сторонами 13.06.2007 року у кредит. Кредит був оформлений на ОСОБА_1, адже на час отримання іпотеки ОСОБА_2 знаходилась у відпустці у звязку з вагітністю, а далі знаходилась у декретній відпустці, тому кредит був оформлений на ОСОБА_1
Через деякий час після розлучення сторони примирилися та продовжили спільне проживання у спірному будинку, як одна сімя.
Проте, у 2016 році між сторонами почалися постійні сварки і у вересні 2016 року ОСОБА_1 вигнав ОСОБА_2 разом із дітьми за адресою: м Запоріжжя, АДРЕСА_2, про що ОСОБА_1 добре було відомо.
Весь час після останньої сварки відповідач продовжувала надіятися на те, що ОСОБА_1 схаменеться та вони знову почнуть жити однією сімєю, проте стало зрозуміло, що про примирення не може бути й мови.
Відповідач ОСОБА_2 вважає, що твердження позивача про те, що вона із дітьми не проживає з 2009 року не знайшли свого підтвердження, оскільки згідно акту, складеного головою квартального комітету встановлено, що ОСОБА_2 з дітьми не проживає з 2016 року у будинку № 39 по вул. Демократичній в м. Запоріжжі.
Позивач ОСОБА_1 створює для відповідача та своїх дітей перешкоди у користуванні спірним житловим будинком, пускає в будинок незнайомих їй людей, добровільно пустити ОСОБА_2 і їх спільних дітей в спірний будинок відмовляється. Через неправомірні дії ОСОБА_1 ОСОБА_2 не має можливості користуватися цим будинком.
У своїй уточненій зустрічній позовній заяві просить визнати за нею,ОСОБА_2, право власності на 1/2 частину житлового будинку № 39 по вул. Демократичній в м. Запоріжжі, що розташований на земельній ділянці площею 610 кв.м, з будівлями і спорудами; вселити ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в будинок № 39 по вул. Демократичній в м. Запоріжжі; зобовязати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 перешкод у користуванні вищевказаним будинком
У судовому засіданні відповідач свої зустрічні позовні вимоги підтримала і просить їх задовольнити,а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
У судовому засіданні позивач зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнав і просить відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Третя особа в судове засіданні не зявилася, але надала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника органу опіки та піклування та два витяги з протоколів № 35 та № 1 засідання комісії з питань захисту дітей засіданні комісії, під час якого вирішено в судовому засіданні не підтримувати позовні вимоги ОСОБА_1
Дослідивши докази по справі,вислухав пояснення сторін,їх представників, пояснення свідків, суд вважає,що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню підлягають, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Судом встановлено,що сторони по справі знаходилися в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя.
Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.
Із договору купівлі-продажу від 13.06.2007 року встановлено,що ОСОБА_1 придбав житловий будинок за адресою: м. Запоріжжя, вул. Демократична,39 та зареєстрував своє право власності в ОП ЗМБТІ, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Із кредитного договору від 13.06.2007року встановлено, що ОСОБА_1 отримав кредит у ВАТ «ОСОБА_3 Аваль», строк погашення кредиту по 12.06.2027 рік, тобто строк погашення кредиту ще не закінчився.
Із договору іпотеки від 13.06.2007року встановлено, що ОСОБА_1 передав в іпотеку жилий будинок № 39 по вул.Демократичній в м. Запоріжжі для забезпечення вимог іпотеко- держателя,що витікають із кредитного договору.
Із копій квитанцій (а.с.167-185 т.1) вбачається, що ОСОБА_1 сплачує внески по кредиту.
Із акту від 06.08.2017 року (т.1 а.с. 122),засвідченого головою квартального комітету № 48, вбачається, що ОСОБА_2 з дітьми за адресою: м. Запоріжжя, вул.Демократична.39 не проживає з 2016 року.
Але, суд не узяв до уваги цей доказ, оскільки акт підписаний невідомими свідками, особи яких не ідентифіковані.
Із матеріалів цивільної справи № 2-864/09 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, які суд оглянув за клопотання ОСОБА_2 та її представника встановлено, що позов ОСОБА_2 був задоволено частково: загальне майно подружжя було поділено між подружжям ОСОБА_2. В частині розділу житлового будинку № 39 по вул. Демократичній в м. Запоріжжі ОСОБА_2 було відмовлено, оскільки спірний жилий будинок є предметом іпотеки і згідно договору іпотеки від 13.06.2007 року цей будинок не підлягає вилученню, тільки зі згоди іпотекодержателя іпотекодавець має право відчужувати предмет іпотеки.
У судовому засіданні із пояснень сторін було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом з дітьми добровільно залишила спірний будинок № 39 по вул. Демократичній в м. Запоріжжі та виїхала на інше постійне місце проживання. Факт того, що ОСОБА_1 вигнав її із спірного будинку разом з дітьми та створює перешкоди у користуванні ним та не впускає до будинку, не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки ОСОБА_2 не надано жодного доказу того, що вона мала намір вселитися в спірний будинок та зверталася зі зверненнями до правоохоронних органів, прокуратури та в суд.
Також судом було встановлено, що спірний будинок був придбаний за особисті кошти ОСОБА_9 та запозичені кошти.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 не приймала участі в придбанні спірного будинку: спочатку знаходилася у декретній відпустці, а потім не працювала, деякий час працювала у шкільній їдальні, але повідомити суду розмір своїх доходів не змогла. Участі у сплаті внесків за кредитним договором не приймала. Крім того, на своє і на утримання дітей вона отримувала від позивача аліменти.
Позивач ОСОБА_1 з 1999 року працює на ПАТ «Запоріжсталь» і на теперішній час, має значний дохід, про що свідчить розрахунковий лист (а.с.35-37 т.3).
Відповідно до п.3 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти які належали їй (йому ) особисто.
Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того,що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку.
Відповідно правової позиції, яка викладена Верховним Судом України в постанові від 12.10.2016року у справі № 6-846 цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу,але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Судом також встановлено факт, що спірний будинок був придбаний за особисті кошти ОСОБА_1 а також на запозичені кошти у його матери в розмірі 15 000 доларів США.
Суд не узяв до уваги твердження відповідача та її представника, що існує дві розписки, які однакові по суті, але викладені в різній редакції, і тому вони є фіктивними, і що ОСОБА_2 не знала про факт укладання розписки ОСОБА_1, тому, що оригіналу розписок вона не надала до суду, а із пояснень ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_2 вкрала у нього вказану розписку, зробила з неї копію і потім знищила. Він вимушений був скласти другу розписку. Але, зміст цих розписок один: ОСОБА_2 отримав від своєї матері 15 000 доларів США для придбання будинку.
Пояснення цих свідків суд узяв до уваги,оскільки вони не суперечать іншим матеріалам справи.
Допитані у судовому засіданні свідки з боку відповідача - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суду пояснили,що мати ОСОБА_15 позичила їй 3000 доларів США у 2007 році.
Пояснення цих свідків суд не узяв до уваги,оскільки не встановлено джерело придбання цих коштів ОСОБА_13, а свідок ОСОБА_14 не зазначив точну суму ,яку його мати позичила сестрі ОСОБА_2,а також не пояснив,для чого його сестрі були потрібні гроші.
Оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що спірний житловий будинок № 39 по вул..Демократичній в м.Запоріжжі хоча і був придбаний під час шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, але за особисті кошти ОСОБА_1 і тому цей будинок не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1. Крім того, цей будинок є предметом іпотечного договору в забезпечення кредитного договору і строк виконання якого ще не сплив.
Таким чином, судом встановлено,що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані, повністю знайшли своє підтвердження і тому підлягають задоволенню. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 не знайшли свого обґрунтування та підтвердження у судовому засіданні і тому задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 263, 264, 265, 268 273 ЦПК України, ст. ст.57,60, 70,71 СК України, ст..109 ЖК України, ст..ст.317, 319, 391 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району про визнання права особистої власності, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на житловий будинок № 39 по вул.. Демократичній в м.Запоріжджі,загальною площею 47,7 кв.м, з будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці розміром 610 кв.метрів.
Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком № 39 по вул. Демократичній в м. Запоріжжі. який належить ОСОБА_1 на праві особистої власності, шляхом виселення із зазначеного будинку ОСОБА_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, про визначення часток у спільному майні подружжя та визнання права власності на частину майна, яке є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, та про вселення та зобовязання не чинити перешкод у користуванні будинком, відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
У відповідності до п.п. 15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Суддя: Л.О.Мєркулова