ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/107/18 Справа № 211/5770/17 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/5770/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Кузьміна Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2, який є законним представником малолітнього ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 03 квітня 2018 року, яке ухвалене суддею Сарат Н.О. о 15 годині 29 хвилин в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (відомості щодо дати складання повного рішення суду матеріали справи не містять), -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, який є законним представником малолітнього ОСОБА_3, треті особи Відділ реєстрації місця проживання громадян Виконкому Довгинцівської районної у місті ради, Служба у справах дітей Довгинцівської районної в місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_2, без її відома та без законних на те підстав, зареєстрував у квартирі свого сина (онука позивача) малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 30 листопада 2016 року її сина ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право користування зазначеною квартирою, та відмовлено у задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації малолітнього ОСОБА_3, з посиланням на те, що нею не заявлялися позовні вимоги про визнання онука таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Просила суд визнати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 03 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, позивач зазначає, що висновок суду щодо наявності поважних причин не проживання малолітнього ОСОБА_3 у квартирі є передчасним та не ґрунтується на вимогах Закону, адже місцем проживання дитини є місце проживання саме її батьків, а не бабусі. Крім того, зазначає, що вона не надавала згоди на реєстрацію дитини у квартирі та її син ОСОБА_2, на час проведення реєстрації малолітнього онука, теж не проживав у цій квартирі з 2012 року, а тому відсутні правові підстави для реєстрації дитини у квартирі позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідач ОСОБА_2 відмовився від отримання судового повідомлення про призначення справи до розгляду на 16 жовтня 2018 року, а тому вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (ч. 9 ст. 130 ЦПК України), та його неявка, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника третьої особи Служби у справах дітей Довгинцівської районної в місті ради - Березуцьку Н.І., яка, в судовому азсіданні 04 вересня 2018 року, заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2, в якій зареєстрований та не проживає малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не проживає у квартирі з поважних причин, оскільки місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він зроблений судом з порушенням норм цивільного законодавства.

Так, відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеногоправа, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року (справа № 6-20цс11).

Отже, з аналізу вищевикладеного слідує, що порушене право власника житлового приміщення на вільне користування та розпорядження цим приміщенням підлягає судовому захисту у спосіб не заборонений Законом, який є найбільш ефективним засобом захисту в даному випадку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 та має право вимагати від інших осіб усунення порушень її прав, як власника цієї квартири.

ОСОБА_2 (син позивачки) був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1, однак не проживає у ній з січня 2012 року, у зв'язку з чим рішенням Довгинцівського районного суд м.Кривого Рогу від 30 листопада 2016 року його визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою (а.с. 9-10).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3, який був зареєстрований у спірній квартирі 04.07.2016 року, однак за адресою реєстрації не проживає, про що складено відповідний Акт від 30.11.2017 року, затверджений Головою правління ЖБК «Рассвет-45» (а.с. 6).

Мати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_6 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_3 з 03 серпня 2004 року по теперішній час (а.с. 85).

Отже, батьки малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на момент його реєстрації у квартирі АДРЕСА_2, не проживали за цією адресою та не мали права користуватися цим житловим приміщенням.

Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків.

Практика Європейського суду з прав людини (висловлена зокрема, у справі "Глоба проти України", рішення набуло статусу остаточного 19.11.2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв'язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв'язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її "житло" у розумінні ст. 8 Конвенції.

Зважаючи на те, що спірна квартира не є місцем проживання батьків малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, колегія суддів дійшла висновку про те, що ця квартира не може вважатися місцем його проживання.

Отже, малолітній ОСОБА_3 не має достатнього та тривалого зв'язку з квартирою АДРЕСА_1, ніколи не проживав у цій квартирі та місцем йог проживання є місце проживання батьків, а тому, з урахуванням того, що його бабуся, позивач ОСОБА_1, категорично заперечує проти реєстрації онука у належній їй квартирі, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для захисту прав позивача, як власника цієї квартири, на вільне користування та розпорядження своєю приватною власністю, шляхом визнання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування спірною квартирою, що буде найефективнішим способом захисту порушеного права позивача та у жодному разі не призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв'язку з чим скасовує рішення суду з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу від 03 квітня 2018 року- скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, який є законним представником малолітнього ОСОБА_3, треті особи Відділ реєстрації місця проживання громадян Виконкому Довгинцівської районної у місті ради, Служба у справах дітей Довгинцівської районної в місті ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартири АДРЕСА_2.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2018 року.

Головуючий:

Судді: