ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2018 року

м.Суми

Справа №587/97/18

Номер провадження 22-ц/788/1575/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»,

третя особа - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання»

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2018 року в складі судді Черних О.М., ухвалене у м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 09 жовтня 1970 року по 14 вересня 2001 року. При цьому зазначила, що не зважаючи на офіційне розлучення, вони продовжували проживати однією сім'єю, продовжували виховувати своїх доньок, вели спільне господарство, а коли ОСОБА_2 хворів, позивач піклувалась про нього, а після смерті всі витрати, пов'язані з похованням взяла на себе, а тому просила встановити факт проживання з ним однією сім'єю, вказавши, що даний факт їй необхідний для стягнення моральної шкоди з ПАТ «Сумське НВО», оскільки ОСОБА_2 майже 38 років перебував у трудових відносинах з відповідачем і під час виконання трудових обов'язків отримав професійне захворювання з діагнозом хронічне обструктивне захворювання легень, йому було встановлено групу інвалідності безтерміново. У зв'язку зі смертю чоловіка, позивач зазнала моральних страждань. А тому просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено проживання однією сім'єю ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 з ОСОБА_1 з 01 січня 2002 року по 31 травня 2017 року.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь ОСОБА_1 80 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» 800 грн. судового збору на користь держави.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» на користь ОСОБА_1 352 грн. 40 коп. у відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання», посилаючись на неповне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

При цьому зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки товариство не порушувало вимог законодавства пр охорону праці, а тому відсутня його вина у виникненні професійних захворювань у ОСОБА_2

Вказує, що місцевим судом при визначенні розміру суми відшкодування моральної шкоди не було враховано принципи справедливості та розумності.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» залишити без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2018 року - без змін.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 1970 року по 14 вересня 2001 року, що підтверджується копіями свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу (а.с. 10, 43).

Від шлюбу мають двох дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 11-12).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 20).

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Факт постійного проживання позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю підтвердили в судовому засіданні суду першої інстанції свідки: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Також місцевим судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПАТ «Сумське НВО» з 22 листопада 1965 року по 23 травня 2003 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 13-16).

Актом розслідування професійного захворювання від 23 квітня 2003 року встановлено, що ОСОБА_2 встановлено хронічне захворювання у виді хронічного обструктивного бронхіту токсипилевий етиології І-ІІ стадії, фаза нестійкої ремісії, дискинизія бронхів І ст., емфізема легень І ст., ДН1 перший ст., нейросенсорна туговухість зі значною ступенею зниження слуху ІV ст., травматична ампутація І-ІІ ст. пальця правої стопи, згідно якого встановлено, що дане захворювання виникло за таких обставин: недосконалий технологічний процес при проведенні робіт, неефективна вентиляція, неефективність засобів індивідуального захисту органів слуху (а.с. 18).

Довідкою МСЕК серії АА № 0002763 від 21 грудня 2017 року встановлено причинний зв'язок смерті з професійним захворюванням або трудовим каліцтвом (а.с. 21).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з наявності доказів причинного зв'язку між діями відповідача і настанням смерті ОСОБА_2 внаслідок професійного захворювання та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості стягнув з відповідача на користь позивача 80 000 грн. моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З 01.04.2001 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Ст. ст. 21, 28, 34 цього Закону було передбачено обов'язок Фонду по відшкодуванню моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, професійним захворюванням застрахованим та членам їх сімей.

Законами України про Державний бюджет України на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія на 2006 -2007 р.р., абзацу 4 ст. 1, підпункту «є» ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей.

Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. 3 Прикінцевих положень вказаного Закону виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної шкоди потерпілим на виробництві і крім того з 01.01.2008 р. припинено відшкодування моральної шкоди Фондом, незалежно від часу настання страхового випадку.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення № 20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п. 11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року № 717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції вказаного Закону. Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду, що при вирішенні даного спору щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок смерті у зв'язку із професійним захворюванням, слід застосовувати норми цивільного законодавства України, які регулюють спірні правовідносини.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Виходячи з вище викладеного, право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім'єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв'язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров'я на виробництві.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом не було враховано, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки товариство не порушувало вимог законодавства пр охорону праці, а тому відсутня його вина у виникненні професійних захворювань у ОСОБА_2, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Статтею 153 КЗпП України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці.

Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров'я або людей, які його оточують, і навколишнього середовища.

У разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах.

На власника або уповноважений ним орган покладається систематичне проведення інструктажу (навчання) працівників з питань охорони праці, протипожежної охорони.

Проте, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не були забезпечені та надані безпечні умови праці, підтвердженням цього є і акт розслідування професійного захворювання від 23 квітня 2003 року, в якому зазначено, що професійне захворювання з діагнозом хронічне обструктивне захворювання легень виникло за таких обставин: недосконалість технологічного процесу при проведенні робіт, неефективність вентиляції, неефективність засобів індивідуального захисту органів слуху і причиною професійного захворювання є проведення робіт в умовах дії шуму.

Крім того, комісією у вищезазначеному акті розслідування професійного захворювання з метою ліквідації і запобігання професійним захворюванням начальнику цеха № 39 ОСОБА_7 було запропоновано:

1) дотримуватися технологічного режиму роботи і ремонту обладнання, яке генерує шум. Строк - постійно;

2) керуючись результатами замірів рівнів шуму на робочих місцях у цеху, позначити зони з підвищеним рівнем шуму (вище 80 дБА) знаками безпеки у відповідності з ГОСТ 12.4.026-76;

3) забезпечити працюючих в умовах підвищеного шуму і запиленості засобами індивідуального захисту органів слуху і дихання і здійснювати контроль за їх використанням. Строк - постійно.

Однак, відповідачем не були виконані вищезазначені норми і правила охорони праці, у зв'язку з чим ОСОБА_2 не були надані безпечні і нешкідливі умови праці на робочому місці, що і призвело до виникнення професійного захворювання, отриманого під час роботи у Публічному акціонерному товаристві «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що місцевим судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди не було враховано принципи справедливості та розумності є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, місцевий суд врахував глибину та тривалість моральних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача і саме виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості частково задовольнив позовні вимоги позивача і стягнув з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 80 000 грн.

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність доказів причинного зв'язку між діями відповідача і настанням смерті ОСОБА_2 внаслідок професійного захворювання та у заподіянні у зв'язку з цим моральної шкоди позивачу в розмірі, визначеному судом.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Враховуючи те, що справа є незначної складності, вона є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України) і тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче об'єднання» залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 10 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді : О.Ю. Кононенко

С.Г. Хвостик