ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа №388/45/15-ц

провадження № 61-4490св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Долинське районне відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2015 року, ухвалене у складі судді Бойко П. М, та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2016 року, постановлене колегією у склад суддів: Дьомич Л. М., Дуковський О. Л., Карпенко О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Долинського районного відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградської області про зобов'язання здійснити перерахунок страхових виплат та стягнення заборгованості з цих виплат.

Посилалась на те, що з 4 січня 1972 року вона працювала у Публічному акціонерному товаристві «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «Північний ГЗК») на різних посадах.

Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 19 травня 1998 року встановлено, що професійне захворювання - пиловий бронхіт - виникло внаслідок її роботи у період з 4 січня 1972 року по 1 серпня 1977 року дозувальником та майстром виробничої дільниці.

Висновком МСЕК від 4 червня 1998 року їй вперше встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 50% з 4 червня 1998 року по 4 червня 1999 року.

27 травня 1999 року висновком МСЕК їй встановлено 2 групу інвалідності та 70% втрати професійної працездатності, починаючи з 27 травня 1999 року, безстроково.

Відшкодування втраченого заробітку проводило товариство відповідно до чинних на той час Правилам відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила), наказами по підприємству № 348 від 28 липня 1998 року та № 363 від 28 липня 1999 року.

Вважала, що нарахування щомісячної страхової виплати для обчислення розміру відшкодування втраченого заробітку проведено з порушенням норм чинного законодавства та без належного коригування заробітку з урахуванням підвищення тарифних ставок, посадових окладів працівників підприємства до моменту ушкодження здоров'я.

Уточнивши позові вимоги, ОСОБА_4 просила зобов'язати відповідача здійснити перерахунок розміру втраченого заробітку і щомісячної страхової виплати, врахувавши при цьому, що станом на 1 квітня 2001 року цей розмір становив 275,03 грн, та стягнути суму недоплати щомісячних страхових виплат за період з 15 січня 2012 року по 15 січня 2015 року у розмірі 24 689,97 грн.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач розрахунок розміру відшкодування шкоди здійснив відповідно до вимог п. 22 Правил та постанови Кабінету Міністрів України № 140 від 21 березня 1992 року «Про додаткові заходи у зв'язку з підвищенням заробітної плати». Оспорюючи дії Долинського районного відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградської області(далі - Фонд), позивач фактично не погодилась з довідкою, наданою підприємством, та з відсутністю коригування її заробітної плати, виходячи з коефіцієнту 2.96.

В апеляційному порядку справа судами розглядалася неодноразово.

Зокрема, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 грудня 2015 року скасовано рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2015 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено через необґрунтованість позовних вимог, справа направлена на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року повторно скасовано рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 3 лютого 2016 року у зв'язку з порушенням правил предметної юрисдикції, справа передана на новий судовий розгляд до апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2016 року рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив з наступного.

Спір між сторонами виник з приводу невірного визначення ПАТ «Північний ГЗК» середнього заробітку для розрахунку сум відшкодування шкоди та з приводу незастосування або застосування у неповному обсязі підприємством до щомісячних виплат відшкодування шкоди коефіцієнтів росту тарифних ставок та посадових окладів. Відповідач у справі - Долинське районне відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградської області - не несе відповідальності за вказаний роботодавцем у довідці розмір відшкодування шкоди, оскільки не має повноважень перевіряти правильність розміру втраченого заробітку потерпілого, визначеного підприємством, і проводить виплати за наданим йому роботодавцем розрахунком.

Таким чином, право працівника щодо правомірності нарахувань відповідно до вимог закону страхових виплат частини втраченого заробітку залежно від ступеня втрати професійної працездатності можуть бути порушені виключно роботодавцем, тобто в даному випадку фактично спір виник між ОСОБА_4 та ПАТ «Північний ГЗК» щодо розміру нарахування та обчислення щомісячних страхових виплат.

Не вирішення питання щодо захисту можливого порушення прав позивача підприємством унеможливлює розгляд вимог до Фонду щодо зобов'язання здійснити перерахунок та стягнення недоплачених щомісячних страхових виплат, проте вимоги до ПАТ «Північний ГЗК» позивач не заявляв і матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача до підприємства з приводу визначеного ним розміру щомісячних страхових виплат.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд невірно визначив характер правовідносин сторін та помилково виходив з того, що підставою відмови є вирішення питання щодо попереднього розміру страхових виплат, призначених ПАТ «Північний ГЗК». ОСОБА_4 у касаційній скарзі наполягає, що її середній заробіток за березень-травень 1977 року, з якого обчислювалися страхові виплати, має бути відкоригований на коефіцієнт підвищення тарифних ставок, посадових окладів працівників підприємства до моменту встановлення ушкодження здоров'я - до 4 червня 1998 року. Таким чином, з нового розміру середнього заробітку мають бути обраховані страхові виплати.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Так, відповідно до частини першої статті 15 Закону від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1105-ХІV) Фонд соціального страхування від нещасних випадків як некомерційна самоврядна організація, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням, здійснює страхування працівників від нещасного випадку.

ЦейЗакон набрав чинності з 1 квітня 2001 року.

Відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків також зазначеним у статті 8 цього Закону особам, які потерпіли до набрання ним чинності та мали право на зазначені страхові виплати і соціальні послуги; уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків (пункти 1,2 Прикінцевих положень Закону № 1105-ХІV).

Отже, за змістом цих положень Фонд соціального страхування від нещасних випадків з 1 квітня 2001 року проводить страхові виплати особам, які потерпіли до цієї дати, у розмірах, що були встановлені до цієї дати, здійснюючи перерахування їх розміру у порядку, визначеному статтею 29 Закону.

При вирішенні спорів щодо перерахування розміру страхових виплат необхідно мати на увазі, що воно провадиться лише з підстав і в порядку, передбачених статтею 29 Закону № 1105-ХІV.

Статтею 29 Закону № 1105-ХІV встановлено, що перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться у разі: зміни ступеня втрати професійної працездатності; зміни складу сім'ї померлого; підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством. Перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року.

Таким чином, Законом визначено, що безпосередньо відповідачем у справі - відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України - перерахування сум щомісячних страхових виплат проводиться у випадках, передбачених статтею 29 Закону № 1105-ХІV.

Звернувшись до суду з позовом, і про це порушено питання в касаційній скарзі, ОСОБА_4 просила зобов'язати саме Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України перерахувати їй розмір страхових виплат, взявши за основу базовий середній заробіток за період березень-травень 1977 року для розрахунку сум з урахуванням коригування коефіцієнту росту тарифних ставок та посадових окладів; оскільки підприємство виплачувало їй відшкодування шкоди у заниженому розмірі, то і Фонд помилково продовжував проводити їй виплати у заниженому розмірі.

Але таких підстав для зобов'язання Фонду перерахувати суми щомісячних страхових виплат статтею 29 Закону № 1105-ХІV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено не було.

Натомість відповідно до пункту 28 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, чинних на час виникнення спірних правовідносин, перерахування розміру відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрат на соціальну і медичну допомогу) проводилося у разі підвищення тарифних ставок (окладів) працівників госпрозрахункових і бюджетних підприємств. Перерахований або нарахований розмір втраченого заробітку у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності не може бути більшим від середньомісячного заробітку відповідного працівника (після підвищення тарифних ставок) за умови його роботи протягом повного календарного місяця або у перерахунку на повний календарний місяць роботи.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2015 року, якою було залишено в силі рішення суду першої інстанції, суд касаційної інстанції в ухвалі від 2 грудня 2015 року вказав, що апеляційний суд має перевірити, чи підвищувались у період з 1 січня 1992 року працівникам ВАТ «Північний ГЗК» посадові оклади на вказаний коефіцієнт, чи застосовувався він при коригуванні середньомісячної заробітної плати ОСОБА_4 за березень-квітень 1977 року, що має істотне значення для правильності нарахування останній щомісячної страхової виплати.

Проте позивач вимоги до ПАТ «Північний ГЗК» не заявляла, матеріали справи не містять відомостей про звернення позивача до підприємства з приводу визначеного ним розміру страхових виплат, а виконавча дирекція Фонду та її робочі органи не наділені правом перерахунку щомісячної страхової виплати, визначеної роботодавцем до 1 квітня 2001 року, про що заявлений позов.

Отже, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у позові з тих підстав, що спір щодо розміру нарахування та обчислення щомісячних страхових виплат виник між ОСОБА_4 та ПАТ «Північний ГЗК», але таких позовних вимог не заявлено і ПАТ «Північний ГЗК» залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як наголошено в рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини).

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, Верховний Суд вважає, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги про те, що саме виконавча дирекція Фонду є належним відповідачем у справі, висновків суду не спростовують, адже ґрунтуються на невірному сприйнятті норм Закону України № № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у редакції, що була чинною на момент настання нещасного випадку.

Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом, що виконавчі дирекції Фонду зобов'язані приймати довідки про розміри щомісячних страхових виплат у разі, коли ці суми перераховані підприємствами самостійно за період до 1 квітня 2001 року, безпідставні, оскільки у даній справі такої довідки від підприємства не надано і позовних вимог до підприємства про перерахування сум або видачу уточнюючої довідки про розмір страхових сум, за результатами розгляду яких ухвалено судове рішення, позивач не ставила.

Оскільки Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, Верховний Суд не перевіряє правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і додержання ним процесуального права, яке у подальшому скасовано апеляційний судом.

З огляду на наведене, керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 25 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С.О. Погрібний О. В. Ступак