Провадження № 2/225/731/2018
Єдиний унікальний номер № 225/2322/18

Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2018 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Челюбєєва Є.В.,

за участі

секретаря Бондарчук Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи сектор реєстрації місця проживання військово цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області, Служба у справах дітей військово цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в травні 2018 року звернулася до суду із позовною заявою про визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Донецька область м. Торецьк (попередня назва міста - Дзержинськ), АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири № 22, що знаходиться в жилому будинку № 12 по вул.Лісна в м.Торецьку (попередня назва міста - Дзержинськ) Донецької області. Крім неї, за вказаною адресою зареєстрований син колишнього власника квартири ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Проте, з 2017 року відповідач ОСОБА_2 в її квартирі не проживає, оскільки він виїхав до ОСОБА_3 Федерації. У звязку з цим їй самій приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її квартирі, тощо.

Вважає, що ОСОБА_2 необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно позивачу для зняття його з реєстраційного обліку за адресою: Донецька область, м. Торецьк (попередня назва міста - Дзержинськ), АДРЕСА_1.

Позивач в судове засідання не зявилася, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні.

Відповідач, його законний представник в судове засідання не зявилися, надавши письмову заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, заявлені вимоги визнають, проти їх задоволення не заперечують.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей військово цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не зявився, просив розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує.

Представник третьої особи сектору реєстрації місця проживання військово цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не зявився, тому суд розглядав справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно договору купівлі продажу від 1.03.2018 року (а.с. 5) позивачу по справі ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира № 22, що розташована в будинку № 12 по вул. Лісна в м. Торецьку (попередня назва міста- Дзержинськ) Донецької області.

Згідно довідки про склад сімї № б/н від 14.05.2018 (а.с. 6) відповідач по справі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (попередня назва міста - Дзержинськ), АДРЕСА_2, тобто за адресою позивача по справі.

Як встановлено судом відповідач по справі ОСОБА_2 є сином попереднього власника квартири за адресою: АДРЕСА_3, а саме ОСОБА_4.

Згідно свідоцтва про реєстрацію місця перебування № 2420 від 30.11.2017 за формою № 3 відповідач ОСОБА_2 має паспорт громадянина ОСОБА_3 Федерації і на теперішній час зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, мікрорайон Круті ключі, АДРЕСА_4.

З огляду на це, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь який час.

Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16.

Судом зясовано той факт, що син попереднього власника квартири, тобто відповідач по справі ОСОБА_2, який немає родинних звязків з позивачем, понад 1 рік за місцем реєстрації не проживає. Тому позивач по справі вимушена нести всі витрати по утриманню квартири, сплаті комунальних послуг, тощо.

Факт того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено письмовими поясненнями його батька ОСОБА_4, як законного представника сина.

Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2, який є сином попереднього власника квартири з листопада 2017 року, тобто понад один рік, без поважних причин відсутній за місцем своєї реєстрації.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі ОСОБА_1, будучи власником квартири, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки він не є членом її сімї та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з нею спільне господарство.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми доказами є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 263 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: м. Торецьк (попередня назва міста - Дзержинськ) АДРЕСА_5.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п. 15.5 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України).

Суддя Є.В. Челюбєєв