АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/1352/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач),

ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретаря: Кошельника В.М.,

учасники справи: представники сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 червня 2018 року (суддя Козак О.В.) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_5 звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 вказувала, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 11.07.1996 року по 19.06.2017 року. За час перебування сторін у шлюбі ними було придбано нерухоме майно, а саме: трьохкімнатна квартира №175, яка знаходиться за адресою: вул. Озерна,10/1 у м. Хмельницькому. Вартість квартири на момент купівлі становила 338 350 грн. В добровільному порядку сторони не змогли домовитись про поділ спільної сумісної власності, а тому позивачка просила задовольнити її позов та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1/1в у м. Хмельницькому.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 червня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2/1в, у м. Хмельницькому, як на спільне майно подружжя. Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково, а саме визнати за ОСОБА_5, право власності на 30/100 частку квартири АДРЕСА_3/1в, в м.Хмельницькому.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідків, про те, що спільне проживання сторін припинилось з 2007 року, після чого ОСОБА_4 став проживати у спірній квартирі, за власні кошти проводив ремонтні роботи в ній. ОСОБА_5 участі у проведенні ремонтних робіт у спірній квартирі та здійсненні витрат на утримання спірного житла не приймала. Вважає взагалі недоведеним її перебування в квартирі АДРЕСА_4/1в у м. Хмельницькому з моменту купівлі.

_____________________________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_6 Категорія: 48

Доповідач: Янчук Т.О.

Крім того вказував, що 06.06.2007 року він уклав з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір №HMIBGK00007463, згідно якого отримав кредитні кошти на придбання квартири у розмірі 56 950 доларів США, з яких: 46 900 доларів США на придбання спірної квартири, а також 10 050 на сплату страхових внесків. Станом на 23.05.2018 року сума погашеного ним кредиту складає 76 887,75 доларів США. За таких обстави вважає, що із сплачених за квартиру коштів в розмірі 67 000 доларів США, спільними коштами рахується лише 20 100 доларів США, 11 800 доларів США сплачених за спільні кошти в рахунок заборгованості по кредиту впродовж 2007 року, а також 9236,99 доларів США ще не погашеного кредиту.

Вважає доведеною обставину фактичного припинення шлюбних відносин з 01.01.2008 року.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_8 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Задовольняючи позовну заяву суд першої інстанції дійшов висновку щодо належності спірної квартири до спільної власності подружжя та необхідності її поділу відповідно до положень закону.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.07.1996 року, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.06.2017 року розірвано.

За час перебування в шлюбі, 05 червня 2007 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу, згідно якого придбав квартиру АДРЕСА_5/1в у м. Хмельницькому, вартістю 338350 грн., що еквівалентно 67000 дол.США, які покупець зобовязується сплатити продавцю до 07.06.2007 року включно, після отримання банківського кредиту в ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Відповідно до п.15 вказаного договору, на придбання ОСОБА_4 квартири отримано у встановленому порядку згоду його дружини.

Згідно кредитного договору №HMIBGK00007463 від 06.06.2007 року ОСОБА_4 отримав кредит в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на придбання квартири в розмірі 56 950 доларів США, з яких: 46 900 доларів США на придбання квартири, а також 10 050 доларів США на сплату страхових внесків. Строк дії кредитного договору до 04 червня 2027 року.

Пунктом 7.3 вказаного кредитного договору передбачено забезпечення виконання позичальником зобовязань за даним кредитним договором у вигляді: договору поруки ОСОБА_5, договору іпотеки трьохкімнатної квартири за адресою м. Хмельницький, вул. Озерна,10/1В, кв.175.

Як вбачається із заяви ОСОБА_9 від 07.06.2007 року, яка діяла від імені ОСОБА_10, ОСОБА_4 провів з нею повністю розрахунок в сумі 338350 грн., що еквівалентно 67000 дол. США, згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6/1В у м. Хмельницькому.

Відповідно до вищевказаного кредитного договору, ОСОБА_4 здійснював погашення кредиту з червня 2007 року по січень 2018 року, що підтверджується меморіальними ордерами та квитанціями.

Згідно довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 05.04.2018 року №5777Н9М12F62СО6V, ОСОБА_4 станом на 05.04.2018 року не надавав банківську довіреність іншим особам у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Згідно з вимогами частини першої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що за нотаріальної згоди позивача на ім'я відповідача сторони за спільні кошти подружжя та за отримані в кредит кошти придбали квартиру АДРЕСА_7/1В у м. Хмельницькому, а тому вона є спільним сумісним майном.

Такий висновок суду є правильним та таким, що відповідає вказаним вимогам закону, оскільки вказане майно придбано під час шлюбу, за спільної участі подружжя коштами та працею у його набутті.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_4 не довів обставин на спростування зазначеної презумпції.

Поясненнями свідків не підтверджується припинення шлюбних відносин між сторонами і ведення ними спільного господарства.

Не підтверджують зазначені обставини також надані ОСОБА_4 копії свідоцтв про народження трьох неповнолітніх дітей, батьками яких значаться ОСОБА_4 та ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_12, оскільки належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 прожив з будь-якою іншою жінкою, однією сімєю та вів з нею спільне господарство матеріали справи не містять.

Разом з тим, як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 05.06.2007 року, покупець ОСОБА_4 на час його укладення був зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. Також у встановленому законом порядку на придбання ним квартири було отримано згоду його дружини. Зі змісту кредитного договору від 06.06.2007 року вбачається, що забезпеченням виконання позичальником ОСОБА_4 зобовязань за даним договором виступає договір поруки укладений саме з ОСОБА_5

З наявної в матеріалах справи довідки сектору адресно-довідкової роботи УДМС України в Хмельницькій області від 02.10.2017 року, вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_2/1В кв.175 з 2014 року.

Матеріали справи не містять доказів, що спірна квартира придбавалась в період шлюбу без використання коштів сімейного бюджету, за особисті кошти ОСОБА_4, а справжньою метою укладення договору купівлі-продажу квартири були не інтереси сім'ї, а інтереси ОСОБА_4, не пов'язані з сімейними.

Сплата ОСОБА_4 коштів в рахунок погашення кредиту за період після припинення спільного проживання та розірвання шлюбу, з врахуванням положень ст.65 СК України та ч.1 ст.544 ЦК України не позбавляє його права звернутися до суду з позовом до позивачки про стягнення з неї 1/2 частини сплачених ним коштів.

За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову є правильним.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2018 року.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Т.О. Янчук