Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/5727/16-ц

провадження № 61-17209св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представників: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 листопада

2016 року у складі судді Русинчук М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської областівід 22 вересня

2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, 17 жовтня 2017 року

ОСОБА_2 та її представники: ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представників: ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської областівід 22 вересня 2016 рокузалишено без руху у зв'язку із несплатою судового збору та невідповідністю її змісту вимогам пункту 5 частини другої статті 295 ЦПК України та надано п'ятиденний строк для усунення вказаних недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 14 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представників: ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня

2016 року у даній справі визнано неподаною і повернуто особам, які її подали.

Визнаючи неподаною та повертаючи скаргу, апеляційний суд виходив з того, що недоліки апеляційної скарги ОСОБА_2 та її представників: ОСОБА_3, ОСОБА_4 не були усунуті.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 та її представники: ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України ця справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Повертаючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції, посилався на те, що заявником не виконано вимоги ухвали суду щодо сплати судового збору, у зв'язку з чим було застосовано положення статей 121, 297 ЦПК України 2004 року.

Проте із таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 та її представники: ОСОБА_3, ОСОБА_4, подали апеляційну скаргу, посилаючись на те, що судом першої інстанції неправильно вирішено спір в частині відмови у визнанні недійсними кредитного договору та договору іпотеки, не досліджено фактичних обставин справи у їх сукупності, не проведено повного з'ясування обставин справи та не перевірено їх правового обґрунтування.

Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому у статті 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі такої пільги не мають, оскільки зазначена пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову.

Спеціальним законом передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору з метою захисту своїх порушених прав (частина третя статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).

Саме таке тлумачення норм Закону України «Про судовий збір» і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.

Таким чином, системний аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку про те, що апеляційний суд неправильно витлумачив вказані вище норми та безпідставно поклав на ОСОБА_2, яка звернулася до суду за захистом прав споживача, обов'язок зі сплати судового збору.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права у зв'язку із чим підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 389, 400, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та її представників: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило