Cправа № 563/1307/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2018 року

Корецький районний суд Рівненської області

в особі:

головуючого судді Кулика Є.В.

при секретарі Федичканич В.Ю.

за участю:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Корець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1. В цьому будинку також зареєстровані її діти та внучка, які понад 2 (два) роки там не проживають, оскільки перебувають за межами України. Відповідачі не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою. Наявність їх реєстрації у вказаному житлі порушує її право власності на квартиру, так як вона змушена сплачувати частину комунальних послуг з розрахунку від кількості осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, а також перешкоджає їй у користуванні її власністю, оскільки у неї виникають ускладнення з розпорядженням майном.

В судовому засіданні позивач позовну заяву підтримала та просила задоволити її в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, на адресу суду надіслали заяви, в яких просять справу розглядати без їх участі, позовні вимоги визнають повністю.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивача. Відповідачі по справі хоч і зареєстровані в житловому будинку по АДРЕСА_1, однак не проживають за вказаною адресою близько 2 (двох) років, оскільки виїхали за кордон та проживають в ОСОБА_8.

Суд має можливість ухвалити рішення в підготовчому засіданні, при умові визнання позову відповідачем, відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України.

Визнання позову відповідачами не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачами позовних вимог немає.

Дослідивши подані документи, заслухавши позивача, свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив такі обставини справи та надав їм правову оцінку.

Судом встановлено, що право власності позивача на житловий будинок АДРЕСА_1 підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 25 квітня 1996 року, видане начальником Рівненського обласного бюро технічної інвертаризації Гавриш А.М., на підставі рішення виконкому Корецької міської ради народних депутатів № 101 від 25 квітня 1996 року.

В довідці КП "Корецьжитловодоканал" від 31 серпня 2018 року за № 1999 зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач ОСОБА_1, чоловік позивача - ОСОБА_10, дочка - ОСОБА_4, 1981 року народження, ОСОБА_5, 1984 року народження, малолітня внука ОСОБА_6, 2009 року народження, син - ОСОБА_2, 1989 року народження, син - ОСОБА_3, 1991 року народження.

Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно із ст.ст.383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь- яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання.

Згідно ст.405 ЦК України при відсутності члена сімї власника житла без поважних причин понад один рік, він втрачає право на користування цим житлом.

Реєстрація відповідачів у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності.

Малолітня ОСОБА_6 у вказаному житловому будинку не проживає понад два роки і проживає разом із батьками в ОСОБА_8.

В зв'язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітня ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, у спірному житловому будинку не мешкає. Залишення малолітньої зареєстрованою в спірному будинку суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.

Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення.

Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Тому визнання малолітньої дитини ОСОБА_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням не порушує її житлові права.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачі визнали позов у повному обсязі, за вказаною адресою не проживають, з даного житла добровільно вибули в інше житло, то суд вважає, що вони вважаються такими, що втратили право користування ним.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 81, 200, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, та малолітню ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_10, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається через Корецький районний суд Рівненської області.

Суддя Є.В. Кулик