Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 641/1613/15-ц

провадження № 61-23118св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року, у складі колегії суддів: Яцини В. Б, Бурлака І. В, Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики та відсотків.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 липня

2015 року за клопотанням позивача ОСОБА_6 залучено у якості співвідповідача.

Позов обґрунтовано тим, що в квітні 2005 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики без визначення строку повернення, згідно з яким останнім було отримано грошові кошти у сумі 20 000 доларів США.

На момент отримання позики, син ОСОБА_5 - ОСОБА_9 перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_10, яка є дочкою позикодавця. У зв'язку з припиненням їх сімейних стосунків та виникненням суперечок щодо поділу майна, позивач звернулась до ОСОБА_5 з вимогою повернути суму позики.

ОСОБА_5 повернув 2 000 доларів США, та на суму боргу, що залишилась, у березні 2013 року написав розписку, зазначивши про його намір повернути борг за першої вимоги позивача.

У зв'язку з трагічною загибеллю сина відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_9 у березні 2013 року, позивач до 2015 року повернення коштів не вимагала. Так, лише 08 січня 2015 року ОСОБА_4 надіслала ОСОБА_5 вимогу повернути борг у розмірі 18 000 доларів США протягом 30 днів, яку останнім виконано не було.

Посилаючись на те, що отримані за договором позики кошти відповідачі витратили на придбання у спільну сумісну власність квартири у м. Харкові, її ремонт та переїзд, а також на те, що вони разом мешкають у даній квартирі, позивач вказувала на їх солідарний обов'язок з повернення отриманих грошових коштів.

Поряд із сумою боргу, позивач також просила суд солідарно стягнути з відповідачів відсотки за час користування грошовими коштами.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2015 року, у складі судді Мельник І. М., стягнуто солідарно з

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості та відсотки в розмірі 510 487,90 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт передачі ОСОБА_4 грошових коштів ОСОБА_5 підтверджується розпискою, в якій останнім було зазначено про залишок боргу станом на лютий 2013 рік, який склав 18 000 доларів США. Призначена судом судово-криміналістична експертиза щодо встановлення часу внесення тексту розписки не була проведена у зв'язку з ненаданням відповідачем необхідних документів та несплатою ним вартості її проведення, а також запереченням позивача проти зміни первинного стану даного документу. Оскільки договір позики ОСОБА_5 уклав в інтересах сім'ї, у

ОСОБА_6 наявний солідарний обов'язок із повернення суми заборгованості, що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань за договором позики.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року рішення місцевого суду скасовано. У задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 судові витрати на проведення судової експертизи.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у відповідності до висновку судово-технічної експертизи документів, призначеної судом апеляційної інстанції, підпис ОСОБА_5 у розписці про залишок боргу на лютий 2013 року виконано в період часу ймовірно раніше грудня 2009 року. У зв'язку з цим надана позивачем розписка не є належним та допустимим доказом по справі. За відсутності інших доказів отримання відповідачем заявленої суми позики, у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до того, що висновок судово-технічної експертизи ґрунтується на припущенні та не спростовує достовірність наявної у матеріалах справи розписки ОСОБА_5, яка є належним доказом існування в останнього та його дружини солідарного обов'язку щодо повернення суми отриманої позики.

У запереченні на касаційну скаргу відповідачі вказують на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, у зв'язку з чим просять залишити його без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки зазначені у ній доводи є безпідставними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на доведеність факту наявності обов'язку подружжя ОСОБА_5 повернути отриману ОСОБА_5 в інтересах сім'ї позики, що підтверджується оригіналом розписки останнього про залишок боргу станом на лютий 2013 року.

За висновками комісії судових експертів від 16 грудня 2016 року за результатами проведення судово-технічної експертизи документів, призначеної ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2015 року, встановлено: 1) підпис від імені ОСОБА_5 у розписці (без дати) про залишок боргу на лютий 2013 року у розмірі 18000 доларів США, виконаний кульковою ручкою, спорядженою пастою синьо-фіолетового кольору; 2) друкований текст у розписці від імені ОСОБА_5 (без дати) про залишок боргу на лютий 2013 року у розмірі 18000 доларів США, нанесений електрофотографічним способом з використанням друкуючого пристрою (пристроїв) з лазерним монохромним способом друку; 3) на досліджувану розписку від імені ОСОБА_5 (без дати) про залишок боргу на лютий 2013 року у розмірі 18000 доларів США, ймовірно, здійснювався вплив сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів. Зазначене не вплинуло на встановлення часових характеристик при визначенні дати виконання підпису від імені ОСОБА_5 у досліджуваній розписці; 4) підпис від імені ОСОБА_5 у розписці від імені ОСОБА_5 (без дати) про залишок боргу на лютий 2013 року у розмірі 18000 доларів США виконано у період часу ймовірно раніше грудня 2009 року.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у

справі № 6-79цс14.

Таким чином, встановивши, що друкований текст розписки було виготовлено не раніше лютого 2013 року, а, відповідно до висновку судових експертів, рукописний підпис та прізвище ОСОБА_5 - не пізніше грудня 2009 року, тобто раніше печатного тексту, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що вищевказана розписка не є належним та допустимим доказом по справі.

Доводи касаційної скарги стосовно того, що висновок судово-технічної експертизи ґрунтується на припущеннях аналогічні аргументам, зазначеним позивачем у її письмових поясненнях (т. 2, а. с. 46-47), яким апеляційним судом було надано належну оцінку та додаткового аналізу не потребують.

Відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договору позики та отримання ОСОБА_5 заявленої позивачем суми грошових коштів свідчать про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення, про що вірно було зазначено в оскаржуваному рішенні суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська