АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження: №22-ц/791/1074/18 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року Апеляційний суд Херсонської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Цвєткова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 22 травня 2018 року, у складі судді Прохоренко В.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання спільної сумісної власності на квартиру та визначення її частки,

В С Т А Н О В И В :

31 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Суворовського районного суду м.Херсона з вказаним позовом до ОСОБА_4, в якому просив визнати спільною сумісною власністю його та відповідача трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, а також визнати за ним право власності на 1/3 частку вказаної квартири.

Позов обґрунтований наступним. З 11.08.2007 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_4, від шлюбу мають трьох дітей, 2008, 2010 та 2013р.н. Сімейне життя тривало до вересня 2014 року, рішенням суду від 12.05.2015р шлюб було розірвано. Із самого початку спільного життя вони мешкали у спірній квартирі АДРЕСА_1, яка належала на праві власності матері дружини - ОСОБА_5. Його дружина не працювала, доглядала за дітьми, фактично він один утримував родину. Мати дружини ОСОБА_5 запропонувала у 2013 році викупити в неї вказану квартиру, але з урахуванням того, що реальна вартість квартири є завищена і зайвих грошей на переоформлення квартири в порядку купівлі-продажу в них не було, ОСОБА_5 запропонувала укласти договір дарування на свою дочку (його дружину). На час укладення вказаного договору його в Україні не було.

За час спільного проживання ним особисто та його батьками, які надали їм для обладнання квартири грошові кошти в розмірі 20 тисяч доларів США, було здійснено переобладнання а ремонт квартири, на який цілком потрачено 256483 (728483)грн.

Отже, вважає, що вартість квартири суттєво збільшилася, що згідно ст.62 СК України є підставою для визнання квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А тому, посилаючись на ст.ст.60, 62, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України, просив задовольнити позов.

21 травня 2018 року адвокатом ОСОБА_6, діючим в інтересах позивача ОСОБА_3, було подано до Херсонського міського суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій позивачем зазначено ОСОБА_3, відповідачем - ОСОБА_4, третьою особою без самостійних вимог - ОСОБА_5. В зазначеній заяві він просить: застосувати наслідки ст.235 ЦК України щодо удаваності правочину, вчиненого з метою приховання іншого правочину, визнати договір дарування серії ВТК № 695475 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1; визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю позивача та відповідача; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Заява обґрунтована наступним. Він на протязі їх спільного життя весь час працював за контрактом на судах дальнього плавання штурманом, дружина не працювала. Її мати - ОСОБА_5 - запропонувала їм укласти договір купівлі-продажу вказаної квартири для повного розпорядження подружжям придбаним майном на свій розсуд. Для здійснення цієї пропозиції 11.06.2013 року він особисто передав ОСОБА_5 аванс за майбутнє придбання квартири в розмірі 20 тисяч доларів США, що на той час було еквівалентно 162400грн. При цьому вони домовились про те, що остаточну вартість продажу квартири і, як наслідок, суму доплати за її придбання ними буде встановлено з урахуванням її ринкової вартості в момент нотаріального посвідчення договору. Проте укласти договір купівлі-продажу вони не змогли через його термінове відрядження за межі України. З метою належного оформлення угоди, розраховуючи на виконання ним зобов'язання щодо доплати до ринкової власності квартири, враховуючи його перебування за кордоном, ОСОБА_5 запропонувала укласти договір дарування на свою дочку (його дружину) ОСОБА_4 Так було укладено 16.09.2013 року договір дарування серія ВТК № 695475 спірної квартири.

Але після повернення його із відрядження ОСОБА_5 відмовилася від отримання остаточного розрахунку за придбану квартиру, посилаючись на те, що між ними не було досягнуто домовленості про вартість квартири. Вважає вказаний договір дарування удаваною угодою, вчиненою з метою приховання іншого правочину, вважає, що сторонами фактично було підписано договір купівлі-продажу квартири.

А тому, посилаючись на удаваність договору дарування, на ст.235 ЦК України, ст.ст.60, 61, 70, 71 СК України, просив задовольнити вказаний позов, викладений у формі заяви про збільшення позовних вимог.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22 травня 2018 року було відмовлено у прийнятті до розгляду із поданим позовом заяви адвоката ОСОБА_6, діючого в інтересах ОСОБА_3, про збільшення позовних вимог, а саме про визнання договору дарування удаваним та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_2, діюча в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на аналогічні норми законів, що і в заяві про збільшення позовних вимог, просить зазначену ухвалу скасувати та прийняти заяву про збільшення позовних вимог. При цьому послалась на порушення норм процесуального права. Зокрема вказала, що по суті суд позбавив позивача права на збільшення розміру позовних вимог, передбаченого ч.2 ст.31 ЦПК України. Також зазначила, що суд не звернув увагу на те, що предметом позовної заяви є визнання спільною сумісною власністю спірної квартири, а розписка та договір дарування стосуються того ж самого предмету та сторін і, як наслідок, розмір позовних вимог збільшується з 1/3 частки квартири до 1/2 її частки.

Відповідно до п.6 Розділу XV "Перехідні положення" Конституції України до впровадження нового адміністративно-територіального устрою України відповідно до змін до Конституції України щодо децентралізації влади, але не довше ніж до 31 грудня 2017 року, утворення, реорганізацію та ліквідацію судів здійснює Президент України на підставі та у порядку, що визначені законом.

Указом Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" було постановлено ліквідувати Апеляційний суд Херсонської області та утворити Херсонський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Херсонську область, з місцезнаходженням у місті Херсоні.

Однак, згідно з п.3 Розділу XІІ "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що набрав чинності з 30.09.2016 року, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Також, відповідно до п.8 ст.1 Розділу XІІІ "Перехідні положення" ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Враховуючи наведене, оскільки Херсонський апеляційний суд як новоутворений суд свою роботу ще не розпочав, то до утворення останнього його повноваження продовжує здійснювати Апеляційний суд Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідача, перевіривши відповідність ухвали вимогам процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Приймаючи рішення про відмову в прийнятті до розгляду із поданим позовом заяви про збільшення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що остання фактично є поданням іншого (ще одного) позову, що не відповідає приписам цивільного законодавства. Такий висновок судом зроблено з огляду на те, що за вказаною заявою позивач вимагає визнати удаваним договір дарування, оскарження якого не було предметом первісної вимоги, тобто заявлені вимоги, які перебувають поза межами спірних правовідносин у справі, а також на те, що спосіб захисту порушеного права є інший, відмінний від первісно обраного способу.

Апеляційний суд вважає цілком обґрунтованим такий висновок суду першої інстанції.

Згідно з положеннями ст.49 ЦПК України:

--- позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (п.2 ч.2);

--- до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі (ч.3).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови № 5 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Аналіз змісту поданої заяви про збільшення позовних вимог та змісту раніше поданого позову дає підстави для висновку про те, що подана заява по суті спрямована на зміну одночасно предмету і підстави позову, що суперечить приписам ч.3 ст.49 ЦПК України.

Адже, предметом первісного позову було право власності позивача на 1/3 частку спірної квартири, а підставою його було передбачене ст.62 СК України виникнення права спільної сумісної власності подружжя (позивача й відповідача) на квартиру, що належала дружині (відповідачу) через істотне збільшення її вартості внаслідок затрат другого з подружжя (позивача).

В той же час предметом заяви про збільшення позовних вимог, яка фактично є поданням іншого позову, є визнання удаваним договору дарування, визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю позивача та відповідача, визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири. Підставою ж вказаної заяви є фактично реалізований подружжям намір купити спірну квартиру шляхом укладення удаваного договору дарування, а також виникнення спільної сумісної власності позивача та відповідача на квартиру через її набуття за час шлюбу і відповідно виникненняправа власності позивача на 1/2 частку спірної квартири

Таким чином, в наявності по суті одночасна зміна предмету і підстави позову, що за ч.3 ст.49 ЦПК України є недопустимим.

Крім того, апеляційний суд звертає також увагу й на таке.

Провадження у цій справі було відкрито ще ухвалою судді від 09.09.2015 року й призначено судове засідання на 20.10.2015р в 13-30 год. З тих пір справа тривалий час розглядалася у відкритому судовому засіданні (20 жовтня, 13 й 18 листопада 2015 року, 15 березня 2016 року).

Була призначена та проведена судова експертиза.

В подальшому через ліквідацію суду та утворення нового суду, переведення суддів та звільнення головуючого судді у відставку розгляд справи було продовжено в Херсонському міському суді, 20 вересня 2016 року за протоколом автоматизованого розподілу справи останню передано судді Прохоренко В.В., яка ухвалою від 21.09.2016 року прийняла її до свого провадження та призначила судове засідання на 27.10.2016 року об 11-00 год.

Після цього розгляд справи продовжився у відкритому судовому засіданні 23 грудня 2016 року, 08 лютого 2017 року, 26 червня 2017 року тощо.

Було призначено й проведено судову експертизу, після чого ухвалою суду від 04.09.2017 року було відновлено провадження у справі й призначено її до розгляду на 15 січня 2018 року об 11-00 год.

Якщо брати питання лише про предмет прозову, то в заяві про збільшення позовних вимог мова не йде про просте збільшення розміру позовних вимог, як зазначає сторона позивача, а йде мова про зміну предмету позову.

За положеннями ч.2 ст.31 ЦПК України в редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та початку розгляду її по суті, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Розгляд справи по суті розпочинається доповіддю головуючого про зміст заявлених вимог та про визнання сторонами певних обставин (ч.1 ст.173 ЦПК України в редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та початку розгляду її по суті).

Отже, у цій справі заяву про збільшення позовних вимог не було подано до початку розгляду судом справи по суті після відкриття провадження (за правилами ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року), а також не пізніше ніж за 5 днів до початку першого судового засідання у справі (за правилами ЦПК України, в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

Таким чином, оскаржувана ухвала постановлена у відповідності до норм процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали. Посилання скаржника на фактичне позбавлення судом передбаченого ч.2 ст.31 ЦПК України права позивача на збільшення розміру позовних вимог не може бути прийнято до уваги, оскільки, як зазначено вище, подана заява про збільшення позовних вимог по суті спрямована на зміну одночасно предмету і підстави позову, що суперечить приписам ч.3 ст.49 ЦПК України. Також слід відхилити й посилання на те, що предметом позовної заяви є визнання спільною сумісною власністю спірної квартири і, як наслідок, розмір позовних вимог збільшується з 1/3 частки квартири до 1/2 її частки, оскільки насправді предметом позову в заяві про збільшення позовних вимог є визнання удаваним договору дарування, визнання договору дарування договором купівлі-продажу, визнання квартири спільною сумісною власністю позивача та відповідача через її набуття за час шлюбу, а такожправо власності позивача на 1/2 частку спірної квартири, тоді як за первісним позовом предметом позову було право власності позивача на 1/3 частку спірної квартири, що належала дружині (відповідачу) через істотне збільшення її вартості внаслідок затрат другого з подружжя (позивача). Тобто вони є різними.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, діючої в інтересах ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання безпосередньо до Верховного Суду касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 20 вересня 2018 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська