Апеляційний суд Житомирської області
Справа №275/82/18 Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І.
Категорія 23 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №275/82/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області про визнання договорів оренди землі поновленими на новий строк

за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2018 року, постановлене головуючим суддею Лівочкою Л.І., в смт. Брусилів

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 15 вересня 2012 року між ним та Брусилівською районною державною адміністрацією Житомирської області укладено два договори оренди землі: № 108 щодо оренди земельної ділянки площею 136,2034 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Соболівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області для ведення фермерського господарства (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1), та № 109 щодо оренди земельної ділянки площею 22,9054 га, яка знаходиться за межами населених пунктів Соболівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області для ведення фермерського господарства, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2 Вказані договори укладено на 5 років та зареєстровано у відділі Держземагенства у Брусилівському районі Житомирської області 26 грудня 2012 року. Отримані в оренду земельні ділянки використовувались для ведення фермерського господарства «Агродол», засновником якого є позивач.

Маючи намір скористатись своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі, 03 листопада 2017 року ОСОБА_2 направив до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області відповідний лист-повідомлення, до якого долучив проекти додаткових угод.

Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області надіслало відповідь від 30.11.2017 із пропозицією про встановлення розміру орендної плати на рівні максимальної ставки - 12% від нормативної грошової оцінки.

06 грудня 2017 року позивач направив відповідачу письмову згоду на цю пропозицію. Однак, лише 02 січня 2018 року Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області відправило поштою на його адресу лист № 4-16744/0-12613/6-17 від 28.12.2017, в якому вказано, що у відповідача відсутні правові підстави для прийняття рішення про поновлення договорів оренди № 108 та № 109, оскільки він не надав проект додаткових угод та агрохімічний паспорт поля.

Таким, чином відповідач із надуманих підстав перешкодив ОСОБА_2 у реалізації його переважного права на поновлення договорів оренди землі. Ураховуючи наведене, просив на підставі ст.33 Закону України «Про оренду землі» визнати поновленими на строк 7 років, зі сплатою орендної плати у розмірі 12% від нормативної грошової оцінки землі договори оренди землі від 15 вересня 2012 року №108 та №109 на умовах, викладених в додаткових угодах до договорів оренди.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки суд невірно дав оцінку дійсним обставинам справи, із неоднаковим застосуванням норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що даний спір підлягав розгляду в господарському суді про, що відповідачем було зазначено у відповідному клопотанні, оскільки ОСОБА_2 є засновником ФГ «Агродол» і саме йому була виділена спірна земельна ділянка. Крім того судом не враховано той факт, що договори оренди землі були укладені 15.09.2012 на строк 5 років, а відтак вони втратили чинність 15.09.2017. Виходячи із цього, між сторонами не можуть бути пролонговані раніше укладені договори оренди землі, а лише укладені нові на умовах, досягнутих між його сторонами. Разом з цим, апелянт зазначає, що ОСОБА_2 не подав проекти додаткових угод, агрохімічний паспорт поля; між сторонами не було досягнуто домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору в зазначений законом строк, тому переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припинилось.

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вона є необґрунтованою, а судове рішення першої інстанції постановлено відповідно до вимог норм матеріального і процесуального права, а тому просив залишити його без змін.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній підстав.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Позивач ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з'явився, заяв та клопотань не подавав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 15 вересня 2012 року між Брусилівською районною державною адміністрацією Житомирської області та фізичною особою ОСОБА_2 укладені два договори оренди земельних ділянок для ведення фермерського господарства, які знаходяться за межами населених пунктів Соболівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області строком на п"ять років, а саме: № 108 щодо оренди земельної ділянки площею 136,2034 га, кадастровий номер НОМЕР_1 та №109 щодо оренди земельної ділянки площею 22,9054га, кадастровий номер НОМЕР_2 (а.с.9-12, 18-21).

26 грудня 2012 року вказані договори оренди зареєстровані у відділі Держземагенства у Брусилівському районі Житомирської області за № 02638 та 02639 та в цей же день земельні ділянки, зазначені в договорах, передані ОСОБА_2 відповідно до актів приймання-передачі ( а.с.13,22).

Діючи в рамках вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі», 03 листопада 2017 року, тобто більш ніж за місяць до закінчення дії договорів, ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яке є розпорядником спірних земельних ділянок, з листом-повідомленням про поновлення договорів оренди землі та долучив проекти додаткових угод до цих договорів. В проектах додаткових угод позивач запропонував встановити строк оренди - 7 років та залишити розмір орендної плати на рівні 4 відсотків від нормативної грошової оцінки, як це було встановлено чинними договорами оренди.

На вказане звернення відповідач листом від 30 листопада 2017 року запропонував орендарю встановити розмір орендної плати по вказаних договорах оренди - на рівні максимальної ставки, визначеної ст.288 Податкового кодексу України (12% від нормативної грошової оцінки). При цьому будь-яких інших заперечень та вимог відповідач не висловив ( а.с.31).

ОСОБА_2 погодився на запропоновані умови, про що письмово повідомив Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області 06 грудня 2017 року (а.с.32-33), а відтак виконав всі істотні умови для поновлення договорів оренди земельних ділянок.

Проте, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області листом від 28.12.2017, яке було відправлено поштою 02.01.2018 повідомив позивача про те, що відсутні правові підстави для прийняття рішення про поновлення договорів оренди № 108 та № 109 від 15.09.2012, оскільки позивачем не було надано проектів додаткових угод та агрохімічний паспорт поля, що підтверджується копією листа та копією конверту зі штампом поштового відділення ( а.с.34-36).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що позивач дотримався вимог ст.33 Закону України «Про оренду землі» для визнання за ним як орендарем переважного права на поновлення договорів оренди: до закінчення строку дії цих договорів повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договорів на новий строк, до листа-повідомлення додав проекти додаткових угод та погодився на пропозицію відповідача про встановлення іншого - максимального розміру орендної плати, проте орендодавець в порушення приписів ст.33 Закону України «Про оренду землі» за збігом місячного строку після звернення ОСОБА_3 та з надуманих підстав відмовив у поновленні договорів оренди землі. При цьому суд акцентував увагу на тій обставині, що ОСОБА_2 після закінчення строку договорів оренди продовжував належно виконувати обов'язки орендаря та сплачувати максимальну орендну плату, визначену законодавством, у розмірі 12 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються із вищенаведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та підтверджуються дослідженими під час судового розгляду доказами, що наявні у матеріалах справи та фактично не заперечуються відповідачем.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку , а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди.

Виходячи із наведеного, суд дійшов правильного висновку, що договори оренди земельних ділянок №108 та №109 від 15.09.2012 набрали чинності з моменту передачі земельних ділянок, тобто з 26.12.2012 та діяли до 26.12.2017. Отже, позивач вчасно 03.11.2017, більш ніж за місяць до закінчення дії вищевказаних договорів, звернувся до відповідача щодо поновлення оренди землі. Та обставина, що ОСОБА_3 до названої письмової пропозиції додав проекти додаткових угод, підтверджена документально (а.с.27-30,31) та залишилась не спростованою відповідачем, в тому числі і під час апеляційного розгляду справи. Умови, за яких суд першої інстанції визнав поновленими спірні договори оренди в повній мірі відповідають взаємній домовленості сторін щодо розміру орендної плати (12%), а також мінімальному строку дії цих договорів (7 років), яка прямо встановлена законодавством, а саме ч.3 ст.19 Закону України «Про оренду землі», ч.11 ст.93 ЗК України.

Вимоги відповідача щодо надання ОСОБА_2 агрохімічного паспорту землі є безпідставними. Відповідно до Системи організації виконання процесу Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України №413 від 07.06.2017, Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в користування (оренда, емфітевзис) повинні передавати ці земельні ділянки за наявності агрохімічного паспорта земельної ділянки. При цьому ні даним нормативним актом, ні будь-яким іншим або ж законом в сфері земельних правовідносин обов'язок щодо виготовлення і надання агрохімічного паспорта земельної ділянки не покладений саме на орендаря.

Посилання відповідача на те, що підписання додаткової угоди про поновлення договору є неможливим у зв'язку з тим, що в проектах додаткових угод зазначений в.о. начальника ОСОБА_4, а на сьогодні цю посаду обіймає інша особа є безпідставним, оскільки стороною угоди виступає не фізична особа - ОСОБА_4 чи будь-яка інша, а юридична особа - Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що даний спір за суб'єктним складом віднесений до юрисдикції господарського суду, є необґрунтованими, оскільки стороною спірних договорів оренди землі є фізична особа -ОСОБА_3, який і звернувся до суду за захистом саме свого права, а не права фермерського господарства «Агродол».

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи, характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

Рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 14 травня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді:

Повний текст постанови складений: 20 вересня 2018 року