Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 452/1914/16-ц

провадження № 61-28891 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2017 року у складі судді Сенечина В. М. та рішення апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання недійсним реєстраційного посвідчення про право власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 18 листопада 1994 року по 16 квітня 2013 року вона перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох дітей: ОСОБА_6 ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час шлюбу, у жовтні 2001 року, за спільні кошти вони придбали житловий будинок АДРЕСА_2, який було зареєстровано на праві особистої власності за ОСОБА_6 Згоди про поділ спільного майна подружжя ними не досягнуто.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 та визнати недійсним реєстраційне посвідчення від 13 листопада 2001 року за реєстровим № 69, видане Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації Львівської області про реєстрацію права власності на цей житловий будинок за ОСОБА_6 у цілому.

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 пред'явив зустрічний позов до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 19 вересня 2013 року ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_1. Вважав, що вказана квартира, яка була придбана ОСОБА_4 після розірвання шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, оскільки куплена за спільно зароблені ними в Іспанії кошти.

Ураховуючи викладене ОСОБА_6 просив суд поділити вказану вище квартиру між ним та ОСОБА_4 у рівних частках.

Протокольною ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ОСОБА_6 було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2, який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2, який є обє'ктом спільної сумісної власності подружжя. Визнано реєстраційне посвідчення НОМЕР_1 від 13 листопада 2001 року, видане Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації Львівської області, про право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 в цілому за ОСОБА_6 недійсним. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у силу статей 60, 69, 70 СК України спірний житловий будинок набуто сторонами за час шлюбу за спільні кошти, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу в рівних частках. Належних та допустимих доказів того, що спірну квартиру, яку ОСОБА_4 купила після розірвання шлюбу, було придбано за спільні кошти подружжя ОСОБА_6 не надано.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2017 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_4 про поділ житлового будинку АДРЕСА_2 змінено. Викладено другий та третій абзац резолютивної частини рішення суду в наступній редакції: «Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2, жилою площею 30,6 кв. м, який складається з двох житлових кімнат та однієї кухні, позначений на поверховому плані під літерою А-1, до якого належать: стайня, під літерою Б; стодола, під літерою В; навіс, під літерою Г; гараж, під літерою Д; вбиральня, під літерою Т; колодязь, під літерою К; огорожа, під цифрою 1. Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2, жилою площею 30,6 кв. м, який складається з двох житлових кімнат та однієї кухні, позначений на поверховому плані під літерою А-1, до якого належать: стайня, під літерою Б; стодола, під літерою В; навіс, під літерою Г; гараж, під літерою Д; вбиральня, під літерою Т; колодязь, під літерою К; огорожа, під цифрою 1». В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на момент купівлі та реєстрації права власності спірний житловий будинок складався з двох житлових кімнат жилою площею 30,6 кв. м та однієї кухні, позначений на поверховому плані літерою А-1, до якого належали господарські будівлі та споруди (складові частини об'єкту нерухомого майна), а саме: стайня, під літерою Б, стодола, під літерою В, навіс, під літерою Г, гараж, під літерою Д, вбиральня, під літерою Т, колодязь, під літерою К, огорожа під цифрою 2. Тому саме цей будинок підлягає поділу між сторонами в рівних частках, оскільки після проведення реконструкції, яка є самочинним будівництвом, житлова площа будинку збільшилась, і здійснене унаслідок такої самочинної реконструкції поліпшення поділу не підлягає. Оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_4 вже після розірвання шлюбу, то вона не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

У жовтні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що спірна квартира придбана лише через чотири з половиною місяці після розірвання шлюбу за спільні кошти подружжя, які вони спільною працею заробили в Іспанії та є спільною сумісною власністю подружжя. Посилався на те, що він у 2005 році поїхав на тимчасові заробітки в Іспанію, та переказував грошові кошти в євро та доларах на ім'я дружини - ОСОБА_4, яка їх отримувала у відділеннях банків в Україні у 2006 році, що підтверджується документами про оплату відправлень та заявами на видачу готівки. Частина цих коштів витрачалась нею на проживання, а частина коштів відкладалась на рахунках, відкритих на дружину в Іспанії та в Україні.

Вказані обставини були підтверджені дослідженими в судовому засіданні та долученими до матеріалів цивільної справи письмовими доказами, а також показаннями свідків. Зазначав, що копія листа про отримання у борг ОСОБА_4 грошової позики в сумі 30 тис. Євро, за які вона нібито придбала спірну квартиру, є неналежним доказом, оскільки написаний однією рукою, у ньому проставлена лише дата 18 червня 2013 року. З тексту листа випливає, що ОСОБА_4 бере у борг кошти в сумі 30 тис. Євро, проте зобов'язань по поверненню коштів не бере, та не зазначає дати отримання коштів. Вважав, що ОСОБА_4 не довела обставин отримання коштів у борг та їх повернення, поданий нею лист не є належним доказом набуття відповідачем особистих коштів, витрачених на придбання квартири.

В частині вирішення первісного позову ОСОБА_4 судові рішення не оскаржуються, а тому в силу частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

У грудні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вказував, що після розірвання шлюбу від 16 квітня 2013 року на протязі шести років ОСОБА_4 проживає та працює в Іспанії, а тому з відповідачем шлюбних відносин не підтримує. Крім того, з 2004 року по 2011 рік відповідач, перебуваючи на заробітках в Іспанії, постійної роботи не мав, перебивався випадковими заробітками, а ОСОБА_4 офіційно працевлаштована в Іспанії. З копії розписки вбачається, що 18 червня 2013 року громадянин Іспанії ОСОБА_10 позичив ОСОБА_4 30 тис. Євро і до 20 червня 2016 року вона повністю сплатила позичену суму коштів. Оскільки ОСОБА_4 працює та проживає в Іспанії, то там і позичила гроші, а спірна квартира не може вважатися об'єктом спільної власності подружжя, а є особистою власністю ОСОБА_4

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, вірно застосувавши наведені вище норми права, дійшли правильного висновку про те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_4 після розірвання шлюбу за її особисті кошти, що підтверджується, зокрема розпискою з перекладом, згідно з якою 18 червня 2013 року ОСОБА_4 позичила 30 тис. Євро у громадянина Іспанії ОСОБА_10. Крім того ОСОБА_4, проживаючи в Іспанії, була працевлаштована, отримувала заробітну плату, значні кошти пересилала батькам та сину.

Посилання касаційної скарги на те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя матеріалами справи не підтверджено. Крім того, при вирішенні спорів про поділ майна подружжя враховується час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі статті 60 СК України. При вирішенні спору про поділ спірної квартири судами не було встановлено, що ця квартира була придбана за спільні кошти подружжя за час шлюбу та в інтересах сім'ї, оскільки спірна квартира придбана після розірвання шлюбу.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 квітня 2017 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Львівської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк