Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2713261/15-ц Головуючий у 1-й інст. Слюсарчук Н. Ф.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу № 295/13261/15ц за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» про визнання нікчемного договору та нікчемної додаткової угоди недійсними,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 19 березня 2018 року, яке ухвалено суддею Слюсарчук Н.Ф.в м.Житомир

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про уточнення вимог від 18.04.2016 року, просив визнати нікчемний договір про надання банківських послуг № SAMDN1230 від 06.11.2007 року та нікчемну додаткову угоду №1 від 13.06.2012 року до договору про надання банківських послуг №SAMDN1230 від 06.11.2007 року недійсними.

При цьому зазначає, що ПАТ «КБ «ПриватБанк» нараховує йому заборгованість по вказаному договору посилаючись на те, що між банком і позивачем 06.11.2007 року укладено договір про надання банківських послуг, складовою якого є Заява позичальника та Умови і Правила надання банківських послуг. Оскільки позивач не підписував згадані Умови та правила, а вказана заява та додаткова угода №1 від 13.06.2012 року до даного договоруне містить власноручного підпису голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк», тому вважає, що вказані документи не можуть бути складовою частиною кредитного договору в розумінні положень Цивільного Кодексу України. Також Банк в порушення положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу інформацію про умови кредитування, яким встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту тощо.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 19 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи на незаконність та необґрунтованість рішення через невідповідність висновків суду обставинам справи, ненадання судом належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. При цьому зазначає, що судове рішення не відповідає вимогам закону через ненадання банком для підтвердження своїх вимог оригіналів договору про надання банківських послуг № SAMDN1230 від 06.11.2007 року та додаткової угоди №1 від 13.06.2012 року до договору. Крім того, вказані догори є недійсними через їх невідповідність ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», статтям Цивільного кодексу України, нормативним актам НБУ, а саме: щодо факсимільного підпису договору зі сторони ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», структурі кредитного договору, інформації про сукупну вартість кредиту та умови кредитування, тощо.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача доводи апеляційної скарги визнав необґрунтованими, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом установлено, що 06 листопада 2007 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір надання банківських послуг №SAMDN1230, який складався із Заяви останнього від 13.09.2007 року, Пам'ятки клієнта, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За цим договором ПАТ КБ «ПриватБанк» надало позивачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Датою відкриття рахунку зазначено 06 листопада 2007 року.

Своїм підписом на Заяві клієнта позивач засвідчив, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг, та підтвердив факт ознайомлення і погодження із зазначеними Умовами та Правилами, Тарифами банку, а також отримання від Банку кредитної карти та ПІН коду.

Також 13 червня 2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода №1 до договору про надання банківських послуг від 06.11.2007 року №SAMDN1230 (далі - додаткова угода). Відповідно до даної додаткової угоди сторони вирішили: зменшити розмір заборгованості, що виникла з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, а саме: відсотки на 3634,42 грн., комісію на 500,00 грн., пеню на 1062,06 грн. (п.1.1.), встановити на дату підписання додаткової угоди заборгованість у розмірі 14729,16 грн. (п.1.2.), з кінцевим терміном погашення до 10.06.2015 року (п.1.3.), зі встановленим щомісячним платежем в розмірі 534,34 грн. (п.1.4.) шляхом перерахування коштів на транзитний рахунок 9939 в період з «05» по «10» число кожного місяця у відповідності до Графіку погашення заборгованості та сплатою відсотків в розмірі 18% річних (п.1.5.).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того що, укладені між сторонами договори відповідають вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України, а доказів протилежного позивачем суду не надано.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1,3,5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.ч.1,3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК)

Відповідно до положень Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті відповідача, ПАТ КБ «ПриватБанк», керуючись законодавством України, публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та Правила надання банківських послуг».

Тобто, Умови та Правила є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам, які, таким чином, отримують доступ до всіх послуг банку.

Підписавши Заяву про отримання кредиту, ОСОБА_2 приєднався до запропонованих ПАТ КБ «ПриватБанк» Умов та Правил надання банківських послуг. Тобто, в даному випадку зміст договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах і Правилах надання банківських послуг, Тарифах та в додатковій угоді про реструктуризацію заборгованості, і укладення договору саме таким чином не суперечить чинному законодавству України.

Згідно ч.3 ст.207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до п. 6 додаткової угоди передбачено можливість використання ПАТ КБ «ПриватБанк» факсимільного відтворення підпису Голови Правління Банку, а також відтворення відбитка печатки технічними друкувальними приладами.

Ухвалою районного суду витребовувався оригінал додаткової угоди, проте відповідно до довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 08.02.2018 року, акту про факт затоплення нежитлового приміщення від 18.08.2013р., заключення службової перевірки за фактом відсутності оригіналу додаткової угоди від 27.01.2018р. вбачається, що через затоплення ґрунтовими водами приміщення архіву 24.07.2013 року вказаний документ було знищено (а.с.188-191, 205-207 т.1).

Крім того, під час апеляційного розгляду справи представником банку був наданий для огляду оригінал Зави про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також довідка про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна GOLD» від 13.09.2007 року, яка містить особистий підпис позивача ОСОБА_2

Таким чином посилання апелянта на недійсність оспорюваного договору через відсутність мокрого підпису та відбитку печатки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ньому, а також через відсутність оригіналів вказаних документів є необґрунтованими.

Також під час розгляду справи було встановлено, що у липні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що останній порушив умови додаткової угоди, а тому станом на 22 травня 2014 року має заборгованість перед банком у розмірі 29180,73 грн., яка складається з 14046,15 грн. заборгованості за кредитом, 3354,72 грн. заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, 6583,38 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, а також штрафу, передбаченого п. 1.6.4 додаткової угоди, у розмірі 5196,48 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено у повному обсязі, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № SAMDN1230 від 13.06.2012 року в розмірі 29180,73 грн.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 14.02.2018 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 сум заборгованості за процентами в розмірі 3354,72 гривень, пені у розмірі 6583,38 гривень та штрафу у розмірі 5196,48 гривень було скасовано та відмовлено у задоволені даних вимог.

Вказані обставини також спростовує доводи апеляційної скарги про неукладення договорів між сторонами.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст.1, ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Зміст оспорюваного договору свідчить про те, що він є договором про відкриття та обслуговування платіжної картки, на яку встановлено кредитний ліміт, з наданням можливості використання кредитних коштів клієнтом на власний розсуд в межах суми кредитного ліміту та періоду дії платіжної карти.

Відповідно до ст.1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунку банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов'язки сторін в такому випадку регулюються положеннями про кредит та позику.

Таким чином, кредитні правовідносини між сторонами виникають з дня використання кредитного ліміту, а не з дня укладення договору про відкриття рахунку, тому посилання позивача на недійсність договору на момент укладення з підстав ненадання йому інформації, що передбачена ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» та нормативними документами Національного банку України, в т.ч. і про сукупну вартість кредиту, є помилковим. Право вимоги такої інформації, згідно вимог ч.1 ст.1069 ЦК України виникає у споживача при виникненні потреби у використанні кредитного ліміту або фактичного використання кредитних коштів за наявністю у банка інформації про дату та термін його використання, розмір кредитних коштів, що необхідно для визначення сукупної вартості кредиту, графіку погашення тощо. Матеріали справи не містять доказів про те, що позивач звертався до відповідача за отриманням такої інформації, в т.ч. і після використання кредитного ліміту.

Крім того, ОСОБА_2 відповідно до п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору без пояснення причини, не відмовився від їх виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згодний з умовами договору.

Таким чином встановивши під час розгляду справи, що стороною позивача не доведено обставин, які можуть бути підставою визнання правочину недійсним в наслідок порушення вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України та наявність обставин які підтверджують відсутність волевиявлення на укладення спірних правочинів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м.Житомира від 19 березня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 жовтня 2018 року.

Головуючий : Судді :