Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/13260/16-ц

провадження № 61-40089св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство «Банк Камбіо» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у Публічному акціонерному товаристві «Банк Камбіо» Додусенка Володимира Івановича,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2018 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Кулікової С. В., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Публічне акціонерне товариство «Банк Камбіо» (далі - ПАТ «Банк Камбіо»), про звернення стягнення на заставлене майно (грошові кошти). Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що 15 травня 2012 року між нею та ОСОБА_6 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 4 млн доларів США. Згідно з пунктом 1 зазначеного договору ОСОБА_6 зобов'язався повернути суму грошових коштів, одержаних у позику, до 31 травня 2016 року. 24 січня 2014 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір застави валютних цінностей, відповідно до якого для забезпечення виконання зобов'язань з повернення грошових коштів відповідачем передано їй у заставу 888 тис. доларів США. Пунктом 4.2. договору застави визначено, що валютні цінності належать на праві власності відповідачу та знаходяться на рахунку № НОМЕР_1, відкритому в ПАТ «Банк Камбіо». Так як ОСОБА_6 не було повернуто їй суму позики у строк до 31 травня 2016 року, вона має право задовольнити свої вимоги за рахунок майна (грошових коштів, що знаходяться в ПАТ «Банк Камбіо»), переданого їй в заставу відповідачем в рахунок забезпечення виконання зобов'язань третьої особи ОСОБА_6 Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на грошові кошти в сумі 888 тис. доларів США, що належать відповідачу та знаходяться на рахунку № НОМЕР_1, відкритому в ПАТ «Банк Камбіо» на ім`я відповідача.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року у складі судді Хоменко О. Л. позов задоволено. Звернено стягнення на грошові кошти в сумі 888 тис. доларів США, що є предметом застави за договором застави валютних цінностей від 24 січня 2014 року, укладеним між ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, і належать ОСОБА_5, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1, відкритому в ПАТ «Банк Камбіо» на ім`я ОСОБА_5, шляхом визнання за ОСОБА_4 права власності на предмет застави. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що грошові кошти, які знаходилися на рахунку відповідача у ПАТ «Банк Камбіо», не є майном банку, а їх власником навіть після закриття рахунку та перерахування залишку грошових коштів з нього залишається відповідач. Звернення стягнення на грошові кошти в сумі 888 тис. доларів США, що належать відповідачу, в рахунок забезпечення виконання зобов'язань третьої особи ОСОБА_6 за договором позики від 15 травня 2012 року не суперечить закону та може бути реалізоване шляхом визнання за позивачем права власності на предмет застави.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2018 року апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» Додусенка В. І. задоволено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у ПАТ «Банк Камбіо» вже було введено процедуру ліквідації, тому задоволення вимог кредиторів у спосіб, що не передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI), не допускається, що унеможливлює звернення стягнення на заставлене майно, розміщене на рахунку в ПАТ «Банк Камбіо», за рішенням суду.

12 липня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2018 року та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована помилковістю застосування апеляційним судом до спірних правовідносин положень Закону № 4452-VI, а не норм Закону України «Про заставу» як спеціального закону, що регулює спірні правовідносини. Посилання апеляційного суду на правовий висновок Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16 є безпідставним, оскільки він стосується спору про стягнення коштів з банку, в якому введено тимчасову адміністрацію. При вирішені спору судом апеляційної інстанції не дотримано принцип верховенства права та в порушення вимог статті 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) застосовано норми статті 49 Закону № 4452-VI, яка суперечить Конституції України.

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

28 серпня 2018 року ПАТ «Банк Камбіо» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні та залишити без змін оскаржуване судове рішення, посилаючись на те, що касаційна скарга є безпідставною, а її доводи не відповідають фактичним обставинам справи. Судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин спеціальні норми Закону № 4452-VI і прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Апеляційним судом встановлено, що 15 травня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 4 млн доларів США із зобов'язанням повернути вказану суму до 31 травня 2016 року. Заявою від 15 травня 2012 року ОСОБА_6 підтвердив фактичне одержання суми позики у розмірі 4 млн доларів США.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за договором позики 24 січня 2014 року між ОСОБА_5 як заставодавцем, ОСОБА_4 як заставодержателем та ОСОБА_6 як позичальником було укладено договір застави валютних цінностей, за яким ОСОБА_5 передано у заставу ОСОБА_4 888 тис. доларів США, які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1, відкритому в ПАТ «Банк Камбіо» на ім`я заставодавця.

Заставодержатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань за договором позики від 15 травня 2012 року отримати задоволення своїх вимог за рахунок валютних цінностей (майна), заставленого на нижче вказаних умовах (пункт 1.1 вказаного договору).

Постановою Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року № 782 ПАТ «Банк Камбіо» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04 грудня 2014 року №140 «Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації» розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Камбіо» з ринку та здійснення у ньому тимчасової адміністрації з 05 грудня 2014 року по 04 березня 2015 року.

Постановою Правління Національного банку України від 27 лютого 2015 року № 144 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Камбіо» відкликано банківську ліцензію та вирішено ліквідувати ПАТ «Банк Камбіо».

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 березня 2015 року № 46 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Камбіо» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку» розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Камбіо» з відшкодуванням з боку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами фізичних осіб відповідно до Плану врегулювання з 02 березня 2015 року.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22 лютого 2016 року № 212 строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Камбіо» продовжено на два роки - до 01 березня 2018 року включно.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що процедуру виведення ПАТ «Банк Камбіо» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації розпочато 04 грудня 2014 року, строк приймання вимог кредиторів закінчився 06 квітня 2015 року включно, а тому вимоги ОСОБА_5 до ПАТ «Банк Камбіо» вважаються погашеними у відповідності до частини 8 статті 49 Закону № 4452-VI, згідно з якою вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Вказаний висновок апеляційного суду є правильними, відповідає нормам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з частиною першої статті 3 Закону України «Про заставу» заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, зокрема така, що випливає з договору кредиту.

Статтею 28 Закону України «Про заставу» та статтею 593 ЦК України передбачено, що право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Основні положення про заставу, а також порядок задоволення забезпечених нею зобов'язань, визначаються загальними нормами цивільного законодавства України, у тому числі й відповідним Законом України «Про заставу».

Проте порядок задоволення забезпечених заставою вимог кредиторів банку, який знаходиться у стані ліквідації (відносини, що виникають у зв'язку з виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків) регулюється спеціальними нормами відповідного законодавства, а саме Законом № 4452-VI.

За змістом частин першої, другої статті 45 Закону № 4452-VI Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) не пізніше робочого дня, наступного за днем отримання рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, розміщує інформацію про це на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет та здійснює опублікування відомостей про ліквідацію банку в газеті «Урядовий кур'єр» або «Голос України» не пізніше ніж через сім днів з дня початку процедури ліквідації банку.

Згідно з пунктом 3 частини другої та частини третьої статті 49 Закону № 4452-VI протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, установлених нормативно-правовими актами Фонду, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Частиною першою статті 52 Закону № 4452-VI передбачено, що кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов'язаних із консолідованим продажем активів Фондом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб-підприємців), які не є пов'язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов'язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов'язаними особами банку, юридичних осіб -клієнтів банку, які не є пов'язаними особами банку; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов'язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом.

При цьому майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна за ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, який визначений Фондом. У разі продажу Фондом заставленого майна (активів) кошти, отримані від реалізації такого майна (активів), спрямовуються на погашення вимог заставодержателя у розмірі не більше основної суми заборгованості за забезпеченим таким майном (активами) зобов'язанням разом з нарахованими процентами після відшкодування Фонду витрат на утримання та продаж такого майна. Решта коштів включається до ліквідаційної маси банку. У разі якщо обсяг коштів від продажу Фондом заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом (частина третя статті 52 Закону № 4452-VI ).

Отже, посилання ОСОБА_4 на те, що апеляційним судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення Закону № 4452-VI, є неспроможними та спростовуються вищенаведеним.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2016 року у справі 6-1123цс16 навів такий правовий висновок.

Відповідно до пункту 16 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно пункту 6 статті 2 Закону № 4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону № 4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Підпунктами 1 та 2 частини п'ятої статті 36 Закону № 4452-VI передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Положенням частини другої статті 46 Закону № 4452-VI встановлено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Таким чином, якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом № 4452-VI.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив з того, що на момент ухвалення судом рішення, тобто станом на 12 квітня 2017 року у банку вже була введена тимчасова адміністрація та в подальшому запроваджена процедура ліквідації банку, а тому стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом № 4452-VI, є неможливим, та обґрунтовано врахував вищезазначений правовий висновок Верховного Суду України, який стосується спірних правовідносин.

Задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону № 4452-VI, якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 18 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов