Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 523/10173/16-ц

провадження № 61-31780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач 1 - ОСОБА_5,

відповідач 2 - ОСОБА_6,

представник відповідача 2 - ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа 1 - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Савченко СвітланаВолодимирівна,

третя особа 2 - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Швидка МаринаГригорівна,

третя особа 3 - ОСОБА_11,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області в складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Черевка П. М. від 10 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_11 за довіреністю від 10 червня 2012 року, видав наступні довіреності: від 16 липня 2012 року на ім'я ОСОБА_12; від 24 вересня 2012 року на ім'я ОСОБА_13 і ОСОБА_12; від 08 жовтня 2013 року на ім'я ОСОБА_14 і ОСОБА_15; від 11 квітня 2014 року на ім'я ОСОБА_8.; від 14 липня 2015 року на ім'я ОСОБА_8, ОСОБА_16, ОСОБА_15 Крім того, ОСОБА_6, діючи від імені ОСОБА_11 за довіреністю від 10 червня 2012 року, видав на ім'я ОСОБА_8. довіреність від 08 лютого 2016 року.

Посилаючись на те, що довіреність ОСОБА_11 від 10 червня 2012 року є недійсною, оскільки видана на території США у той час, як він не виїжджав до США, а також на те, що довіреність не апостильована установленому законом порядку, ОСОБА_4 просила визнати вказані вище довіреності недійсними з моменту їх підписання. Крім цього, між нею та ОСОБА_11 існувало декілька судових спорів, ініціаторами подачі яких виступали представники ОСОБА_11, повноваження яких ОСОБА_4 оспорює в межах вказаної справи.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано довіреність, видану 16 липня 2012 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_12, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Швидкою М. Г., недійсною з моменту її підписання. Визнано довіреність, видану 24 вересня 2012 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_13 і ОСОБА_12, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Швидкою М. Г., недійсною з моменту її підписання. Визнано довіреність, видану 08 жовтня 2013 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_14 і ОСОБА_15, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Швидкою М. Г., недійсною з моменту її підписання. Визнано довіреність, видану 11 квітня 2014 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_8, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Швидкою М. Г., недійсною з моменту її підписання. Визнано довіреність, видану 14 липня 2015 року ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_8., ОСОБА_16, ОСОБА_15, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В., недійсною з моменту її підписання. Визнано недійсною, видану 08 лютого 2016 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_8., посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В., недійсною з моменту її підписання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що відповідачі не довели перебування ОСОБА_11 на території США та підписання ним довіреності від 10 червня 2012 року, а апостилі № НОМЕР_1 від 11 червня 2012 року та № НОМЕР_2 від 08 червня 2015 року посвідчували підписи та печатки/штампи осіб, зазначених в цих апостилях для інших документів, тому довіреності, видані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі довіреності ОСОБА_11, є недійсними.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірні правочини укладені з дотриманням вимог частини 1-5 статті 203 ЦК України та є такими, що відповідають вимогам законодавства.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що за результатами огляду довіреностей і апостилів, вбачається, що обидві довіреності посвідчувались однією особою - нотаріусом штата Іллінойс округу Кук О. І., однак в апостилях до довіреностей посвідчувались підпис та печатка/штамп інших осіб, але не нотаріуса штата Іллінойс округу Кук О. І. Викладене свідчить про порушення норм Гаагської Конвенції 1961 року щодо скасування вимог легалізації іноземних офіційних документів. Відтак місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку проте, що апостилі № НОМЕР_1 від 11 червня 2012 року і № НОМЕР_2 від 08 червня 2015 року посвідчували підписи та печатки/штампи осіб, зазначених в цих апостилях для інших документів, що підтверджує і відповідь офісу секретаря штату Іллінойс, США від 20 квітня 2016 року.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Указана справа справа передана до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що ОСОБА_5 надані довіреності від 16 липня 2012 року реєстр № 314; від 24 вересня 2012 року реєстр № 323; від 08 жовтня 2013 року реєстр № 607; від 11 квітня 2014 року реєстр № 178, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Швидкою М. Г. для представлення інтересів ОСОБА_11

Зазначені довіреності надані ОСОБА_5 на підставі передоручення за довіреністю від 10 червня 2012 року надані ОСОБА_11, який постійно проживає в США за адресою: АДРЕСА_1 посвідченої нотаріусом штату Іллінойс, США Олександром Івахненко, до якої доданий апостиль за № НОМЕР_1 від 11 червня 2012 року, підписаний секретарем штату Іллінойс, США, Джесі Уайтом, на ім'я ОСОБА_5 та за пунктом 9 ОСОБА_6, на представлення інтересів ОСОБА_11 в Україні.

14 липня 2015 року ОСОБА_5 надав довіреність за реєстром № 1182, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В., для представлення інтересів ОСОБА_11

Так, 08 лютого 2016 року ОСОБА_5 за заявою, зареєстрованою за № 123, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В., відмовився від виконання обов'язків агента за довіреністю від 10 червня 2015 року, наданої ОСОБА_11 в США, на підставі пункту 7 довіреності призначено наступним агентом ОСОБА_6

08 лютого 2016 року ОСОБА_6 надав довіреність за реєстром № 124, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В., для представлення інтересів ОСОБА_11

Так, статтею 34 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Судом установлено, що довіреності від 14 липня 2015 року за реєстром № 1182 та від 08 лютого 2016 року за реєстром № 124, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В., надані ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відповідно, на підставі передоручення за довіреністю від 06 червня 2015 року, наданої ОСОБА_11, який постійно проживає в США за адресою: АДРЕСА_1 посвідченої нотаріусом штату Іллінойс, США Олександром Івахненко, до якої доданий апостиль за № НОМЕР_2 від 08 червня 2015 року, підписаний секретарем штату Іллінойс, США, Джессі Уайтом, на ім'я ОСОБА_5 та за пунктом 7 ОСОБА_6, на представлення інтересів ОСОБА_11 в Україні.

Статтею 34 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що порядок видачі, строк дії, припинення та правові наслідки припинення довіреності визначаються правом держави, у якій видана довіреність.

Відповідно до статті 3 Гаазької Конвенції 1961 року, єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ та у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Дотримання порядку оформлення довіреності, яка діє на території держави Україна підтверджується оригіналами довіреностей, сертифікатів та апостилів, які досліджувалися судом та підтверджується відповіддю директора офісу секретаря штату ОСОБА_21 - ОСОБА_22 від 20 січня 2016 року, нотаріальними діями третіх осіб у справі - нотаріусів: Швидкої М. Г. та Савченко С. В., які перевіряли довіреності, надані ОСОБА_11, посвідчуючи довіреність від ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Відтак, правильними є висновки апеляційного суду про те, що при видачі спірних довіреностей не було порушено норм Закону України «Про міжнародне приватне право» та Гаагської Конвенції 1961 року.

Відповідно до пунктів 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Зміст правочинів щодо посвідчення довіреностей від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_11 не суперечить нормам законодавства, інтересам держави і суспільства.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на момент вчинення оспорюваних правочинів мали необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У момент вчинення правочинів особу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 установлено, їх дієздатність перевірено, повноваження, надані ОСОБА_11, перевірено нотаріусами Одеського міського нотаріального округу Швидкою М. Г. та Савченко С. В. Волевиявлення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були вільними та відповідали їх внутрішній волі. Спірні правочини укладено в письмовій формі та посвідчено нотаріально.

Відтак, правильними є висновки апеляційного суду про те, що спірні правочини укладені з дотриманням вимог частини першої - п'ятої статті 203 ЦК України та є такими, що відповідають вимогам законодавства.

Суд апеляційної інстанції, визначаючи обсяг повноважень представників ОСОБА_11 , вищенаведені норми законодавства врахував, надав оцінки правовій природі оспорюваних довіреностей, їх змісту, та, визначившись із правом, що підлягає застосуванню при тлумаченні змісту довіреностей, дійшов правильного висновку про те, що представники ОСОБА_11 наділені повноваженнями на звернення до суду з позовом у межах цивільного судочинства, відтак права позивача, видачею оспорюваних довіреностей, не порушені.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило