Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.10.2018 Справа №607/15450/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді - Позняка В.М.,

за участю секретаря - Осів І.В., позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою що втратила право користування квартирою, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: м. Тернопіль, вул. Л. Українки, 7/9.

ОСОБА_4 обґрунтовано тим, що їй на праві власності належить вищевказана квартира, в якій до недавнього часу проживав відповідач, та за тією ж адресою був зареєстрований, однак не проживав, їхній син. Сама ж позивачка на даний час не проживає у спірній квартирі, однак змушена самостійно сплачувати комунальні платежі. Таким чином, відповідач створює їй перешкоди в користуванні її приватною власністю. Вказує, що вона, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права розпорядження та користування своїм майном на підставі ст. 391 ЦК України, та, відповідно, має право вимагати від осіб, які не є членами її сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Ухвалою судді від 09 серпня 2018 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 03 жовтня 2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав, викладених в ньому та просили його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він з червня 2018 року не проживає у квартирі за адресою: м. Тернопіль, вул. Л. Українки, 7/9, а проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки колишня дружина змінила замки до квартири та не пускає його проживати у ній. Вказує, що у випадку зняття його з реєстрації за вказаною адресою, у нього виникнуть проблеми з реєстрацією за новим місцем проживання. Щодо вирішення позовних вимог покладається на думку суду.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

Як вбачається з архівного витягу № 3637 від 06 травня 2005 року з протоколу № 07 засідання виконавчого комітету Тернопільської міської Ради народних депутатів від 06 травня 1988 року № 211 «Про розгляд заяв громадян з питань обміну і бронювання жилих приміщень та переоформлення ордерів», ордер на кооперативну квартиру по вул. Л. Українки, 7/9 переоформлено з прізвища ОСОБА_5, на прізвище ОСОБА_1, склад сімї 4 особи (вона, чоловік, дочка та син).

Згідно витягу про державну реєстрацію прав ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» № 35835876 від 12 жовтня 2012 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1. Рішення про державну реєстрацію прийнято 12 жовтня 2012 року.

Як вбачається з свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ИД № 053561, виданого повторно 27 червня 2018 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, 07 червня 1995 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що близько шести років вона проживає з іншим чоловіком не за місцем реєстрації. Відповідач, проживаючи в її квартирі до червня 2018 року, не оплачував за комунальні послуги, хоча користувався ними.

Оцінивши надані сторонами докази, а також встановлені на підставі них обставини справи, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

У відповідності до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України).

Як встановлено судом з досліджених в судовому засіданні доказів, відповідач ОСОБА_3 є колишнім чоловіком ОСОБА_1, в зареєстрованому шлюбі сторони перебували до 07 червня 1995 року.

При цьому встановлено, що власником квартири за адресою: м. Тернопіль, вул. Л. Українки, 7/9, є ОСОБА_1, однак в ній після розірвання шлюбу між сторонами залишився проживати відповідач до червня 2018 року, що не заперечується сторонами. Окрім того, як стверджує сама позивач, у вказаній квартирі також зареєстрований їх спільний син.

Виходячи з зазначених положень закону та встановлених обставин справи, ОСОБА_3, як колишній член сімї власника квартири зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з членами сімї власника, а втрачає право користування цим житлом лише з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи позивача про те, що вона, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права власності квартирою від відповідача, який не є членом її сімї, шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будь-який час, суд вважає необґрунтованими, з огляду на наступні обставини.

Так, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Разом з тим, суд враховує, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог стст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо іншого не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК УРСР не позбавляє колишніх членів його (їх) сімї права користуватися займаним приміщенням. Вказаний висновок викладений в Узагальненні Верховного Суду України від 01 липня 2013 року - «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ».

Таким чином, у відповідача, як колишнього чоловіка власника квартири, на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України, виникло право користування чужим майном, а саме вказаною квартирою по вул. Л. Українки, 7/9, м. Тернопіль (сервітутне право), тому припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України.

Як уже було зазначено, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад один рік.

Навпаки, як встановлено судом та не заперечується сторонами, до червня 2018 року ОСОБА_3 проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, а після червня 2018 року, як пояснив відповідач, не проживає у спірній квартирі не зі своєї вини, а у звязку з тим, що позивач не допускає його до вказаного житла.

Від-так, відсутні підстави, передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Доводи ж позивача про те, що реєстрація відповідача у спірній квартирі призводить до її витрат на оплату житлово-комунальних послуг не є самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а може бути підставою для звернення до останнього з вимогою про відшкодування понесених нею витрат на оплату таких послуг.

За таких обставин, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням до задоволення не підлягає.

Крім цього, враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 81 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст. 405, 406 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (вул. Клима Савури, 10/52, м. Тернопіль, зареєстрована ОСОБА_6, 7/9, м. Тернопіль, ІПН НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (вул. Лесі Українки, 7/9, м. Тернопіль) про визнання особи такою що втратила право користування квартирою відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2018 року.

Головуючий суддяОСОБА_4