Постанова

Іменем України

11 січня 2018 року

м. Київ

справа № 629/485/13-ц

провадження № 61-785 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2016 року у складі судді Мішуровської С. Т. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року у складі суддів: Коровіна С. Г., Коваленко І. П.,

ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» (далі - ДП «Укрспецвагон») про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 1969 року він працював на посаді токаря ремонтно-механічного цеху. З 24 по 29 грудня 2012 року знаходився на лікарняному і повинен був приступити до роботи 30 грудня 2012 року, що був вихідним днем. Наказом в. о. директора ДП «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» від 22 січня 2013 року № 44/ос його звільнено з посади токаря 6 розряду ремонтного механічного цеху за прогули на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України через відсутність на роботі без поважних причин з 2 по 4 січня 2013 року та 8 січня 2013 року.

Посилаючись на те, що у зазначені дні він був відсутній з поважних причин, позивач просив суд поновити його на роботі на посаді токаря 6 розряду ремонтного механічного цеху, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 2 600 грн та моральну шкоду у сумі 2 000 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 4 квітня

2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 4 червня 2013 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 4 квітня

2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Заява мотивована тим, що графік роботи ДП «Укрспецвагон» на 2013 рік погоджено головою Панютинської селищної ради, головою профспілкого комітету підприємства та затверджено його директором на спільному засіданні адміністрації та профспілкового комітету ДП «Укрспецвагон». Однак, 27 жовтня 2015 року ОСОБА_4 отримав постанову слідчого Слідчого відділу Лозівського Міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (далі - СВ Лохівського МВ ГУ МВС України в Харківській області) про закриття кримінального провадження відносно посадових осіб

ДП «Укрспецвагон» у скоєнні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172 Кримінального кодексу України, в якому вказано, що графік роботи підприємства на 2013 рік до Панютинської селищної ради у 2012 році не надходив для затвердження, що виключає можливість ознайомлення з ним ОСОБА_4. Крім того, під час його звільнення не враховано, що останнього обрано депутатом Панютинської селищної ради, а відповідачем не додержано процедури, передбаченої частиною третьою статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад».

На підставі наведеного, ОСОБА_4 просив суд переглянути рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 4 квітня 2013 року за нововиявленими обставинами з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання заяви).

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року, у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, мотивована тим, що обставини, на які посилається заявник не є нововиявленими, оскільки вони були відомі ОСОБА_4 на час ухвалення рішення суду.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій й постановити нову ухвалу про задоволення заяви, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявник не був своєчасно ознайомлений з графіком роботи підприємства станом на 2 грудня 2013 року, оскільки він був відсутній. Також, надано постанову слідчого СВ Лохівського МВ ГУ МВС України в Харківській області, якою встановлено, що графік роботи підприємства на узгодження у 2012 році до Панютинської селищної ради від підприємства не надходив, а надійшов тільки у липні 2013 року, у зв'язку з чим ОСОБА_4 ознайомився з цим документом лише у жовтні 2015 року.

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця»), яке є правонаступником ДП «Укрспецвагон», подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

4 січня 2018 року вказану цивільну справу передано на розгляд до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 361 ЦПК України (в редакції, чинній на момент подачі заяви) рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; 2-1) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 4) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Згідно з роз'ясненнями, викладеним у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 1981 року № 1 «Про практику перегляду судами у зв'язку з нововиявленими обставинами рішень, ухвал і постанов у цивільних справах, що набрали законної сили» як нововиявлені можуть розглядатися обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, які існували на час постановлення рішення, ухвали, постанови, але про них не знали і не могли знати заявник і суд (наприклад, виявлення факту, що сторона була недієздатною, угода чи актовий запис недійсні, що є або скасований заповіт на майно, наявність даних про недійсність розірваного судом шлюбу, вказівки Конституційного Суду України про преюдиціальність його рішення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів, пов'язаних із правовідносинами, що виникли внаслідок дії неконституційного акта тощо).

Не можуть бути визнані нововиявленими нові, тобто такі, що виникли чи змінилися після постановлення рішення обставини, а також обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, касаційній скарзі або які могли бути встановлені при виконанні судом вимог статті 15 ЦПК України (в редакції Кодексу 2004 року).

Отже, обставини, на які посилалася: особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі або які могли бути постановлені при всебічному і повному з'ясуванні судом обставин справи, не є нововиявленими обставинами. Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Таким чином, суди вірно встановили, що ОСОБА_4 звільнено з дотриманням гарантій, встановлених частиною третьою статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», та врахували, що постанова слідчого від 27 жовтня 2015 року про закриття кримінального провадження є підставою для оскарження судового рішення в касаційному порядку, а не для перегляду його за нововиявленими обставинами. З підстав викладеного суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про перегляд рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 4 квітня 2013 року за нововиявленими обставинами.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 26 лютого

2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 19 квітня

2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк