АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 598/1470/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Щербата Г.Р.
Провадження № 22-ц/789/775/18 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Щавурська Н. Б., Костів О. З.,

за участю секретаря ОСОБА_1

та представника позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 598/1470/15-ц за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 особи ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ Дельта Банк ОСОБА_6 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 10 травня 2016 року, ухваленого суддею Щербатою Г.Р., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 особи ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ Дельта Банк про визнання дійсним договору банківського вкладу,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб в особі ОСОБА_4 ОСОБА_5 гарантування та ліквідатора АТ "Дельта Банк" ОСОБА_7, у якому після уточнення позовних вимог, просив визнати дійсним договір банківського вкладу (депозиту) № 007-19551-260215 від 26 лютого 2015 року "Найкращий" у доларах США, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ "Дельта Банк" на суму 5000 дол. США.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначав, що згідно п.1.6 зазначеного договору банк відкрив вкладнику депозитний рахунок, на який на виконання умов договору ним було внесено 5000 доларів США. Після закінчення строку розміщення вкладу позивач звернувся до ПАТ «Дельта Банк» з вимогою про повернення коштів, однак банк направив йому повідомлення про запровадження тимчасової адміністрації та обмеження проведення виплат по депозиту. Крім того, 23.09.2015 року йому відповідачем було надіслано повідомлення, про визнання нікчемним спірного правочину, з підстав передбачених п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вважає такі дії відповідача неправомірними, а тому просить задовольнити його позовні вимоги.

Ухвалою Збаразького районного суду від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженого ОСОБА_5 гарантування та ліквідатора АТ "Дельта Банк" ОСОБА_7 про визнання договору банківського вкладу дійсним проведено заміну первісного неналежного відповідача ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженого ОСОБА_5 гарантування та ліквідатора АТ "Дельта Банк" ОСОБА_7 належним відповідачем ОСОБА_4 особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у АТ "Дельта Банк" ОСОБА_7

Рішенням Збаразького районного суду від 10 травня 2016 року в позові ОСОБА_2 до уповноваженої особи ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" про визнання дійсним договору банківського вкладу відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 особи ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в АТ "Дельта Банк" ОСОБА_6 просить рішення суду змінити, скасувавши твердження суду першої інстанції про визнання договору банківського вкладу дійсним, яке зазначене в мотивувальні частині рішення. В іншій частині рішення Збаразького районного суду від 10 травня 2016 року залишити без змін. Зокрема, зазначила, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції при винесені рішення не вірно зазначив, що оспорюваний договір банківського вкладу №007-19551-260215 "Найкращий" в сумі 5000 дол. США є дійсним, посилаючись на те, що він укладений до запровадження ліквідаційної процедури в АТ "Дельта Банк" і допущенні працівниками банку порушення Інструкцій Національного банку України та Правил обслуговування фізичних осіб в АТ "Дельта Банк" при укладенні договору не можуть впливати на його дійсність, оскільки твердження є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи. Також, апелянтом зазначено, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки позов був подано не до юридичної особи АТ "Дельта Банк", а до уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснення ліквідації в АТ "Дельта Банк" ОСОБА_7, яка є посадовою особою суб'єкта владних повноважень.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року рішення Збаразького районного суду від 10 травня 2016 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до уповноваженої особи ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ "Дельта Банк" про визнання дійсним договору банківського вкладу закрито.

Постановою Верховного Суду від 05 червня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до апеляційного суду.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно норм ст. 213 ЦПК України ( в редакції, що діяла на час розгляду справи ) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність рішення суду першої інстанції у порядку повторного апеляційного перегляду справи з урахуванням висновків Постанови Верховного Суду від 05 червня 2018 року, заслухавши учасників справи, які з'явилися в судове засідання, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін, за такими підставами.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи 26 лютого 2015 року між ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_2, укладено договір № 007-19551-260215 строкового банківського вкладу (депозиту) «Найкращий» в доларах США, на виконання умов якого згідно п.1.6. Договору було перераховано на відкритий позивачу депозитний рахунок № 5720 грошові кошти в сумі 5000 доларів США із процентною ставкою 5,5 % річних, строком дії вкладу по 28 березня 2015 року.

02 березня 2015 року на підставі постанови правління Національного банку України за № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 2 березня 2015 року за № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк». ОСОБА_4 особою ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ "Дельта Банк" призначено ОСОБА_7 (далі уповноважена особа ОСОБА_5).

Після закінчення строку дії Договору позивач звернувся до Тимчасової адміністрації банку з вимогою про повернення вкладу. Однак, згідно з повідомленням банку №8821/123144 від 23 вересня 2015 року позивачу було відмовлено у поверненні вкладу по тій причині, що спірний договір є нікчемний, і що він не створює жодних юридичних наслідків для сторін.

Відповідно до ч.ч.2, 3, 4 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", редакція якої діяла на момент укладення спірного правочину, протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа ОСОБА_5 зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

ОСОБА_4 особа ОСОБА_5: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Згідно ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу положень ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України нікчемним правочином вважається правочин, недійсність якого встановлена законом.

Закріплене вищенаведеними нормами право уповноваженої особи перевірки правочинів та виявлення серед них нікчемних не є абсолютним, a кореспондується із обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину для визнання його таким недостатньо і за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав визнання правочину нікчемним, відповідне рішення суб'єкта владних повноважень щодо визнання правочину нечинним визнати правомірним та обґрунтованим неможна.

Визнання оскаржуваного договору нікчемним, як зазначав відповідач ґрунтувалися на приписах п.7 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк уклав правочин (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Також , підставою для визнання банком спірного договору нікчемним вважалося те, що договір укладено в період дії постанови Національного банку України № 692/БТ від 30 жовтня 2014 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних», якою банку було заборонено проведення будь-яких операцій, за результатами яких збільшується гарантована сума відшкодування за вкладами фізичних осіб ОСОБА_5. Окрім того, відповідач вказував, що при укладанні депозитного договору було порушено ряд правил та інструкцій, що стосуються порядку відкриття, обслуговування, використання і закриття рахунків.

Не заслуговують до уваги доводи апелянта про те, що спірний договір є нікчемним, з підстав перерахування грошових коштів в іноземній валюті з поточних рахунків одних фізичних осіб на вкладні (депозитні) рахунки інших фізичних осіб в період дії Постанови Національного банку України № 692/БТ від 30.10.2014 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії проблемних», згідно якої було прийнято рішення про віднесення АТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних на строк 180 днів та запроваджено обмеження в його діяльності. А також з підстав наявного ОСОБА_7 з реєстру операцій, який підтверджує переказ коштів від третьої особи ОСОБА_8 на рахунок ОСОБА_2, що свідчить про належність коштів не позивачу, а третій особі, яка здійснювала переказ у іноземній валюті, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Частина 1 ст. 1062 Цивільного кодексу України передбачає, що на рахунок за банківським вкладом зараховуються грошові кошти, які надійшли до банку на ім'я вкладника від іншої особи, якщо договором банківського вкладу не передбачено інше. При цьому вважається, що вкладник погодився на одержання грошових коштів від іншої особи, надавши їй необхідні дані про рахунок за вкладом.

Згідно довідки ПАТ Дельта Банк№ 401 від 09 вересня 2015 року на рахунку ОСОБА_2 № 5720 у доларах США станом на 09 вересня 2015 року обліковується залишок коштів у розмірі 5000 дол. США. Цей самий рахунок, також зазначено у п.1.6. Умов договору банківського вкладу( депозиту) № 007-19551-260215 від 26 лютого 2015 року. Отже, банком зараховано грошові кошти від позивача на його депозитний рахунок та які перебувають на його рахунку як вкладника. Натомість, відповідачем не надано суду допустимих доказів, які б вказували на недобросовісність позивача та його обізнаність щодо можливих неправомірних дій, про які зазначає відповідач.

На момент укладення договору банківського вкладу від 26 лютого 2015 року банк не було визнано неплатоспроможним, позивачем дотримано вимоги цивільного законодавства щодо можливості перерахування на вкладний рахунок коштів від інших осіб, тобто дії позивача були вчинені в межах норм та правил, встановлених законодавством та договором.

Відповідно до статті 75 Закону України «Про банки та банківську діяльність» рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемного є банківською таємницею.

Положеннями статті 61 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначено, що банки зобов'язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.

Службовці банку при вступі на посаду підписують зобов'язання щодо збереження банківської таємниці. Керівники та службовці банків зобов'язані не розголошувати та не використовувати з вигодою для себе чи для третіх осіб конфіденційну інформацію, яка стала відома їм при виконанні своїх службових обов'язків.

Банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону.

З огляду на викладене, рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемних є банківською таємницею, при цьому банк має вживати всіх передбачених законом заходів для її збереження, а коло осіб, яким можливе надання такої інформації, обмежене, і клієнти банку до кола таких осіб не входять.

Отже, позивач, як клієнт банку, на момент укладення договору не міг знати про встановлення обмежень щодо здійснення ПАТ «Дельта Банк » операцій із залучення вкладів. При цьому укладення договору у період дії таких обмежень не може свідчити про намір позивача отримати переваги, прямо не встановлені для нього законом.

Колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, відповідно до яких, відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірний договір збільшує гарантовану суму відшкодування за вкладом та докази того, що умови договору банківського вкладу (депозиту) № 007-19551-260215 від 26 лютого 2015року передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання позивачу, як кредитору, яких-небудь переваг чи пільг, що прямо не встановлені законодавством чи внутрішніми документами банку.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доказів на підтвердження нікчемності спірного правочину з підстав визначених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" відповідачем не наведено, оскільки умови договору банківського вкладу (депозиту) є типовими, з них не вбачається, що спірний договір порушує публічний порядок, сприяв неплатоспроможності банку.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що спірний договір банківського вкладу (депозиту) № 007-19551-260215 від 26 лютого 2015 року «Найкращий» у доларах США, укладений між ОСОБА_2 та АТ «Дельта Банк», на суму 5 000,00 доларів США із процентною ставкою 5,5 % річних (депозитний рахунок № 007-19551-260215 в є дійсним, є обґрунтованими та такими, що відповідають нормам Закону.

Колегія суддів вважає що, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення у повному обсязі дослідив та встановив правову природу спірного договору, а тому дійшов обґрунтованого висновку про дійсність правочину та правомірно відмовив у позові ОСОБА_2 з підстав саме невірного вибору позивачем способу захисту, з огляду на те, що ст.219 ЦК України( визнання правочину дійсним) стосується правочинів, що підлягають нотаріальному посвідченні, а тому у зв'язку із недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 ЦК України та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними не відповідають можливим способом захисту цивільних прав та інтересів, а тому такі позови не підлягають до задоволення. Зазначену позицію висловив Верховний Суд України у п.13 постанови Пленуму від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції були враховані усі обставини справи, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України , суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 особи ОСОБА_5 гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ Дельта Банк ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту даної постанови.

День складання повного тексту постанови 17 вересня 2018 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

ОСОБА_9

Судді: Щавурська Н.Б.