н/п 2/490/936/2018 Справа № 490/8388/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2018 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі судді Гуденко О.А., при секретарі Кваші С.О.,

за участі позивачки, представників сторін та третьої особи,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа Миколаївська міська рада про визнання недійсним договору дарування ,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 з подальшим уточненням позовних вимог звернулася з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Миколаївської міської ради про визнання недійсним договору дарування .

В обгрунтування позову посилалася на те, що їй та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності по 1/2 частці належав житловий будинок по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 500 кв.м. У період 2009-2010 років частки кожного виділені в окремі адреси: АДРЕСА_1- позивачці . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2010 року, ухваленим у її відсутності, визначено порядок користування земельною ділянкою та виділено у користування ОСОБА_3 292 кв.м. На підставі цього рішення рішенням ММР від 24 листопада 2011 року ОСОБА_3 надано у власність земельну ділянку площею 292 кв.м для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, на підставі якого відповідачка отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку.

В подальшому рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2012 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2010 року скасовано, а в задоволенні позову про встановлення порядку користування земельною ділянкоюбуло відмовлено.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 5 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09.10.2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано пункти 8 та 8.1 рішення ММР від 24 листопада 2011 року та визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_3

Проте при розгляді в апеляційному суді справи за її позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою в квітні 2017 року вона дізналася, що власником житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0292 га АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 17 вересня 2014 року стала ОСОБА_2 , договір укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Таким чином, після отримання рішення суду першої інстанції в серпні 2014 року про скасування Державного акту на право приватної власності на землю і до набуття цим рішенням суду законної сили ОСОБА_3 незаконно подарувала земельну ділянку, власником якої вже фактично не була , ОСОБА_2

Як стверджує позивачка,даний договір був обумовлений лише намаганням відповідачів уникнути цивільно-правової відповідальності та небажанням повертати ділянку і спільну часткову власність .ОСОБА_2 є рідною донькою ОСОБА_3 і їй було добре відомо про те, що право власності дарувателя оспорюється в судовому порядку , отже її не можна вважати добросовісним набувачем.

Оспорюваний договір порушує права позивачки, оскільки таким чином порушується її право спільної власності на вказану земельну ділянку та право на визначення порядку користування ділянкою пропорційно до часток у праві власності на домоволодіння.

Ухвалою суду від 15.11.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 15 травня 2018 року залучено до участі в справ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору , на стороні відповідача Миколаївську міську раду.

В судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_5 вимоги позову підтримали, просили про його задволення.

Представники відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заперечували проти задовлення позову з підстав, виклдаених у письмовихї поясненнях та відзиві , посилаючись на те, що на час укладення договору дарувальниця була власником земельної ділянки на підставі Державного акту, виданого компетентним органом місцевого самоврядування, отже жодних порушень не було. Обставини, які виникли після укладення договру не можуть слугувати підставми для визнання його недійсним, оскільки законність правочину оцінюється на час його вчинення. Крім того, ОСОБА_2 є добросовісним позивачем, отже в даному випадку позивач обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, посилаючись на ст.ст. 215,216 ЦК Країни, які не можуть бути застосовані, а повинна була звертатися з віндикаційним позовом. Позивачка не є стороною оспорюваного договору , отиже

Також ОСОБА_3, надала розрахунок суми судових витрат , які вона понесла , у розмірі 4500 грн, з яких 500 грн усна консультація, 1000 гр складання пояснень, 1000 грн на виконання договру про надання правової допомоги, 1500 грн гонорару адвоката за представництво в суді.

ОСОБА_2 надала розрахунок суми судових витрат , які вона понесла , у розмірі 4500 грн, з яких 500 грн вивчення матеріалів цивільної справи, 1000 грн усна консультація, 1500 гр складання відзиву, 1500 грн гонорару адвоката за представництво в суді.

Представник третьох особи ММР просив відмовити у задволенні позову з підстав, викладених у письмових поясненнях.

Вислухавши пояснення сторін та їх рпедставників, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка набула право власності на 1/2 частину житлового будинку за вказаною адресою на підставі договору дарування від 31 жовтня 1996 року , а відповідачка ОСОБА_3 набула право власності на 1/2 частину того ж будинку на підставі договору купівлі-продажу від 1 грудня 1999 року .

Рішенням ММР від 23 жовтня 2009 року 1/2 частина житлового будинку, що належала ОСОБА_3 виділена в окрему адресу - АДРЕСА_1, а рішенням ММР від 24 вересня 2010 року 1/2 частина, що належала ОСОБА_1 виділена в окрему адресу - АДРЕСА_2

Як слідує з матеріалів справи та підтверджено численними судовими рішеннями, ОСОБА_1, та ОСОБА_3 набули право спільного користування земельною ділянкою площею 500 кв.м по АДРЕСА_1

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2010 року задоволено позов ОСОБА_3 та визначено порядок користування земельною ділянкою, за яким останній виділено в користування 292 кв.м. землі, а ОСОБА_1 219 кв.м.

Рішенням ММР від 24 листопада 2011 року № 11/48 ОСОБА_3 затверджено технічну документацію щодо складання державного акту (пункт 8) та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 292 кв.м. для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

16 лютого 2012 року ОСОБА_3 видано державний акт НОМЕР_1 про право власності на земельну ділянку площею 0, 0292 га по АДРЕСА_1 в Центральному районі м. Миколаєва та зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01743 5 березня 2012 року .

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2012 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 вересня 2010 року скасовано, а ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову про визначення порядку користування земельною ділянкою .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09 жовтня 2014 року , позов ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано пункти 8 та 8.1 рішення ММР від 24 листопада 2011 року та визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_3

Як слідує з наведених судових рішень, суди дійшли висновку, що оскільки згоди між ОСОБА_3 та позивачкою , як користувачами земельною ділянкою площею 500 (511)кв.м про порядок користування не досягнуто, а рішення суду з цього питання скасовано, то й приватизація частини ділянки відповідачкою ОСОБА_3 не відповідає вимогам земельного законодавства та порушує права іншого користувача - ОСОБА_1

До того ж факт порушення земельних прав позивачки встановлений рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2012 року та не підлягає доказуванню відповідно до вимог статті 81 ЦПК.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено , заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року скасувані та ухвалено нове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_1, до ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою відмовлено.

Як вбачається з даного судового рішення, заочним рішенням від 03.06.2016 роу позов задволено частково, проте не погодившись з ним ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 р. була задоволена частково. Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2016 р. змінено. Визначено порядок користування земельною ділянкою, закріпленою за домоволодіннями по АДРЕСА_1 . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 р. заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2016 р. в незмінній після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 р. залишено без змін.

06 березня 2017 р. ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 червня 2016 р., в якій вказувала, що участі в справі не брала, проте судом було вирішено питання про її право власності на житловий будинок та земельну ділянку за вказаною адресою, яке було нею набуто 17 вересня 2014 р. на підставі укладеного з ОСОБА_3 договору дарування, тобто, ще до звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Так, право власності ОСОБА_2 земельну ділянку та житловий будинок по АДРЕСА_1 в м.Миколаєві , кадастровий номер НОМЕР_2 зареєстровано у Державному реєстрі 17.09.2014 року на підставі Договору дарування , серія та номер №50 від 17.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Черніковою О.Є.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, виключно власникові належить право розпорядження своїм майном .

З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що відчужуючи на корсить ОСОБА_2 земельну ділянку ОСОБА_3 не набула на неї права власності в установленому законом порядку ( оскільки її право власності скасовано судовим рішенням, яке набуло законної сили) , отже на мала необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо розпорядження цим нерухомим майном .

Враховуючи, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України, суд приходить до висновку, що відповідно до частини 1 ст. 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову.

Що стосується заперечень відповідачів стосовно того, що прозивачкою обрано неналежний спосіб захисту порушеного прав, то суд не може з таким погодитися.

Так, вимог про застосування наслідків недійного правочину позивачкою заявлено не було. Отже вирішення судом питання про застосування двосторонньої реституції чи віндикації виходить за межі заявлених вимог .

Що стосується неналежного позивача як особи, яка не була учасником оспорюваного правочину, то відповідно до правової позиції по справі № 6-605цс16 Верховного суду України.

Так, правовим обґрунтуванням позову є те, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, зацікавлена особа може оскаржити будь - яку угоду, в якій вона вважає себе зацікавленою та припускає, що цим правочином порушенні її права.

Порушення прав позивачки на право користування спільною земельною ділянкою за вказаною адресою встановлено і вищенаведеними судовими рішеннямиі фактичними обставинами справи, адже таке позбавляє її права визначити порядок користування земельною ділянкою з урахуванням і її інтересів також.

При цьому суд також враховує, що оспорюваний договір вчинено після ухвалення судом рішення про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності дарувателя на цю земельну ділянку, після цього протягом двох років у судах першої, апеляційної та касаційної інстнацій тривав розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення порядку користуванні земельної ділянкою, і лише після набуття остаточно законної сили судового рішення по даному спору про чаткове задволення позову новий власник ОСОБА_2 заявила про набуття нею парваа власності на цю земельну ділянку у попередньо визначених розмірах.

Відповідно до ст. 140 ЦК України, з відповідачів підлягають стягненню на користь позивачки судові витрати в рівних частках. В разі задоволення позову не підлягають відшкодуванню витрати відповідачів на правову допомогу, про що заявлені вимоги та надані належні докази таких витрат.

Керуючись ст.ст. 11, 12,81, 140, 259-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити .

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0292 га по АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Черніковою О.Є. за № 350 від 17 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 320 грн судового збору з кожної.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ О. А. ГУДЕНКО