Справа № 453/996/17 Головуючий у 1 інстанції: Курницька В.Я.
Провадження № 22-ц/783/1687/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

з участю апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участі третіх осіб: Органу опіки та піклування Сколівської РДА, Славської селищної ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 08 вересня 2017 року звернувся в Сколівський районний суд Львівської області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участі третіх осіб: Органу опіки та піклування Сколівської РДА, Славської селищної ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 зареєстрований та проживає за даною адресою. Окрім нього - позивача за даною адресою зареєстровані також відповідачі у справі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, котрі фактично з моменту їх реєстрації по даний час у зазначеному житловому будинку не проживали та не проживають, оскільки фактично проживають у новозбудованому будинку по АДРЕСА_2 Посилаючись на положення ст. ст. 72, 156 ЖК Української РСР, 405 ЦК України, позивач зазначає про непроживання відповідачів у належному йому житловому приміщення більше одного року та про відсутність поважних причин такого непроживання, у зв'язку з чим зазначає, що їх реєстрація за вказаною адресою перешкоджає йому вільно розпорядитись своїм майном, що, на його думку, порушує його права як власника, передбачені ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 150 ЖК Української РСР, ст. ст. 316-317, 319, 321 ЦК України.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за участі третіх осіб: Органу опіки та піклування Сколівської РДА, Славської селищної ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом - відмовлено.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року оскаржила представник позивача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Вказує, що за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані також відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, котрі з 2004 року і по даний час у зазначеному житловому будинку за вказаною адресою не проживають, залишаючись лише зареєстрованими, не користуються ним, доказів того, що вони проживають в спірному будинку та користуються ним, не було надано, як і не було надано доказів, які б підтверджували поважність причин непроживання в спірному будинку. Вказує, що згідно доказів, які наявні в матеріалах справи, відповідачі хоч зареєстровані у даному житловому будинку, однак фактично проживають та користуються іншим житловим будинком, який розташований також по АДРЕСА_4 поруч з будинком позивача. Звертає увагу, що реєстрація відповідачів чинить перешкоди у здійсненні позивачем права власності щодо належного йому нерухомого майна, яким позивач має намір розпорядитися на власний розсуд, а відповідачі не приймають участі щодо належного утримання житла, не сплачують комунальні послуги. Просить скасувати рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції та доводів і вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 виходив з того, що у відповідачів, один з яких є неповнолітнім, будь-якого іншого житла, немає, а також і того, що задоволення позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом за адресою АДРЕСА_5 фактично буде означати і втрату ними права на проживання і у приналежній до житлового будинку споруді.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_8 є власником об'єкта нерухомості - житлового приміщення загальною площею 204 кв. м., житловою - 127 кв.м. за адресою: АДРЕСА_6, щро стверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 9).

Місцем розташування вказаного об'єкту нерухомості є земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Дата державної реєстрації права власності - 26.09.2016 року.

З довідки № 2882 про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Славською селищною радою 30.08.2017 року, вбачається, що до складу сім'ї ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_7 (зареєстровані) входять: ОСОБА_8 - власник, ОСОБА_9 (дружина), ОСОБА_4 (син - зареєстрований, але не проживає), ОСОБА_5 (невістка - зареєстрована, але не проживає), ОСОБА_6 (внук - зареєстрований, але не проживає), ОСОБА_10 (дочка), ОСОБА_11 (внук), ОСОБА_12 (внук), ОСОБА_13 (внук) (а.с. 10).

Аналогічні відомості викладено і в наданій позивачем довідці Славської селищної ради № 3236 від 15.12.2017 року (а.с. 49).

У вказаних довідках зазначено розмір житлової площі - 92 кв.м.

Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов гр. ОСОБА_2 від 31.08.2017 року, складеного комісією у складі заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу ОСОБА_14, секретаря селищної ради ОСОБА_15, депутата округу ОСОБА_16, в житловому будинку по АДРЕСА_8 (загальна площа - 204 кв.м., житова - 92 кв.м.) зареєстровані та постійно проживають наступні члени родини ОСОБА_2: ОСОБА_9 - дружина, ОСОБА_10 - дочка, ОСОБА_11 - внук, ОСОБА_12 - внук, ОСОБА_13 - внук. Станом на час обстеження син - ОСОБА_4, невістка - ОСОБА_5, внук - ОСОБА_6 зареєстровані у вказаному житловому будинку по АДРЕСА_8, але фактично постійно не проживають. Вказані особи фактично постійно проживають у новозбудованому житловому будинку по АДРЕСА_9

Аналогічні відомості наведено і в Акті обстеження житлово-побутових умов гр. ОСОБА_17 від 15.12.2017 року (а.с. 50). Однак, у довідці до акту зазначено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зареєстровані у вказаному житловому будинку по АДРЕСА_8, але фактично постійно не проживають. Вказані особи фактично постійно проживають у новозбудованому житловому будинку по АДРЕСА_10, який розміщений в плані забудови житлового будинку АДРЕСА_11 не надано.

В той же час, як вбачається з наданої представником відповідача довідки Славської селищної ради № 3025 від 22.11.2017 року, ОСОБА_4 постійно проживає з ОСОБА_5, ОСОБА_6 в АДРЕСА_12 (а.с. 75).

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.03.2018 року № 116993079, № 11699852, № 117002975 (а.с. 122 - 124) вбачається відсутність у відповідачів зареєстрованого права власності на будь-які житлові будівлі.

Згідно Інформаційної довідки від 14.03.2018 року № 117004948 (а.с. 125), в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про об'єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_13

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2.4.7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Стаття 156 ЖК Української РСР визначає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК Української РСР).

У відповідності до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення вірно послався на показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_18, які є, відповідно, дочкою та сином позивача, які ствердили, що будинок, в якому фактично проживають ОСОБА_4 із сім'єю, знаходиться поруч з житловим будинком позивача і фактично є переобладнаним приміщенням сауни, яку, як зазначив свідок ОСОБА_18, добудував та переобладнав його брат.

Посилання позивача на наявність у відповідачів іншого житла, а саме побудованого ОСОБА_4 житового будинку по АДРЕСА_4 рік побудови - 2002 (фото - а.с. 95-98), спростовані поясненнями як відповідача ОСОБА_4, який зазначив про те, що вказаний будинок побудував його батько, так і поясненнями самого позивача, а також показаннями свідків.

Крім того, суд першої інстанції вірно вказав, що факт приналежності будівлі, в якій проживають відповідачі, до житлового будинку АДРЕСА_14 підтверджується, крім іншого, й інформацією, викладеною Славською селищною радою в довідці № 3236 від 15.12.2017 року на підставаі Акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_2 від 15.12.2017 року, відповідно до якої «будинок б/н по АДРЕСА_18, в якому фактично проживають відповідачі, розміщений в плані забудови житлового будинку АДРЕСА_15. Документацію на житловий будинок по АДРЕСА_18, б/н не надано».

Суд вірно зазначив, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про об'єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_16, а тому зазначення Органом опіки і піклування Сколівської РДА в акті обстеження сім'ї адреси проживання відповідачів будинку АДРЕСА_17 (а.с. 51), а також зазначення такої адреси в листі Сколівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області № 2036 від 27.04.2016 року (а.с. 76) не може вважатися належним доказом.

В той же час, позивачем не доведено, що будівля в якій проживають відповідачі розташована на земельній ділянці відмінній від земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1 - місця розташування будинку позивача, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції проаналізувавши докази надані сторонами прийшов до вірного висновку, що будівля, в якій проживають відповідачі у справі, є приналежною будівлею до житлового будинку № 1 по АДРЕСА_5 і не може вважатися житловим будинком в розумінні ст. 308 ЦК України та позивачем не доведено відсутості членів його сім'ї, відповідачів у справі, у житлі за адресою АДРЕСА_5 Сколівського району Львівської області без поважних причин понад один рік.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки звертаючи до суду з цим позовом, ОСОБА_2 не надав, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували непроживання відповідачів за місцем реєстрації понад один рік.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 вересня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.