Постанова

Іменем України

26 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 320/4542/16-ц

провадження № 61-29630св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Мелітопольська міська рада,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 року в складі судді Колодіної Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кримської О.М.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. в порядку спадкування за законом, після смерті її батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, розташовану на АДРЕСА_1.

В подальшому уточнивши свої позовні вимоги просила визнати її власником вищезазначеної земельної ділянки в порядку спадкування за законом з ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_6 Після його смерті залишилась земельна ділянка площею 600,14 кв.м., яка на підставі рішення ХХI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12 червня 2000 року була передана йому у приватну власність за державним актом на право власності на землю серія НОМЕР_1 від 22 червня 2000 року. Вона є єдиним спадкоємцем після смерті батька, своєчасно звернулась із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини на земельну ділянку, а тому посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку в порядку спадкування з ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимого відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, остання купила у ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м., яка належала ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 5 червня 2007 року. Відповідно до положень частини першої статті 377 ЦК України до ОСОБА_5 на підставі вищезазначеного договору купівлі-продажу перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок. Зазначена обставина була встановлено Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року. Оскільки земельна ділянка не входить до складу спадщини, після смерті ОСОБА_6, тому й не має законних підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, після смерті останнього.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 серпня 2017 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

19 жовтня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 серпня 2017 року в указаній вище справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження судових рішень, відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог статті 33 ЦПК України, автоматизованою системою розподілу справ визначено колегію суддів у складі судді-доповідача Висоцької В. С. та суддів: Пророка В. В. та Фаловської І. М. для розгляду наведеної вище касаційної скарги.

ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з заявою про відвід судді Висоцької В. С. Заява мотивована тим, що суддя Висоцька В. С., перебуваючи на посаді судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відмовила ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження, де предметом спору була земельна ділянка, яка є також предметом і у даній справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М. заяву ОСОБА_4 від 6 вересня 2018 року про відвід судді Висоцької В. С. задоволено. Передано справу для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів у складі судді-доповідача Симоненко В. М. та суддів: Пророка В. В. та Фаловської І. М. для розгляду наведеної вище касаційної скарги.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 10 листопада 2006 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2, розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м. Право власності ОСОБА_5 на житловий будинок 1 грудня 2006 року зареєстровано в Комунальне підприємство «ММБТІ».

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 5 червня 2007 року ОСОБА_6 на праві власності належала земельна ділянка площею 600,14 кв.м. для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року за ОСОБА_5 було визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., на якій розміщений житловий будинок за адресою АДРЕСА_2, з моменту укладання договору купівлі-продажу жилого будинку, тобто з 10 листопада 2006 року (а.с. 7). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін (а.с. 55-60) (справа № 2/421/2012). Цим рішенням встановлено, що земельна ділянка була приватизована ОСОБА_6 у 2000 році, площа якої на час приватизації дорівнювала 0,1062 га. 5 травня 2001 року ОСОБА_6 подарував частину цієї земельної ділянки своїй дочці ОСОБА_4- у розмірі 0,046192 га, після чого розмір належної йому земельної ділянки склав 0,06 га (на яку він отримав державний акт серія НОМЕР_2 від 5 червня 2007 року).

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1 та 2 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно частини першої та другої статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно довідки Мелітопольської державної нотаріальної контори від 23 жовтня 2015 року вбачається, що після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини звернулась його дочка ОСОБА_4 та їй було видано свідоцтво про право на спадщину на грошові внески ( а.с. 23).

Судами встановлено, що до складу спадщини, після смерті ОСОБА_6, увійшли лише вклади в ощадних банках м. Мелітополя.

Житловий будинок АДРЕСА_2, який належав ОСОБА_6 на праві власності був проданий ним за життя ОСОБА_5, відповідно до договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року, а право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., на якій розміщений жилий будинок було визнано за ОСОБА_5 на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року, яке є чиннним.

Відтак, за наявності судового рішення, яким це право визнано за іншою особоюта виходячи зі змісту судового рішення, яке існувало на час відкриття спадщини, за позивачкою не може бути визнано право власності на спірну земельну ділянку.

Отже, суди прийшли до правильного висновку, що спірна земельна ділянка не входить до складу спадщини, після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а тому підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на цю земельну ділянку в порядку спадкування за законом не має.

З урахуванням вищенаведених вимог закону та встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано залишив позовні вимоги ОСОБА_4 без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що при визнані за ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., на якій розміщений житловий будинок за адресою АДРЕСА_2, з моменту укладання договору купівлі-продажу жилого будинку, тобто з 10 листопада 2006 року судом було не вірно застосовано норми статті 377 ЦК України. Оскільки згідно із частиною другою статті 377 ЦК України в редакції, що діяла на час укладання договору, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Проте це посилання заявниці не може бути підставою для скасування рішень, оскільки наведені нею обставини були предметом розгляду іншої справи № 2/421/2012, рішення у якій для даної справи є преюдиційними, і факти установленні у яких не потребують доказуванню.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

В. В. Пророк