Справа № 266/4926/16-ц
Провадження№ 2/266/80/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Сараєва І.А.,

за участю секретаря Нетреба О.В.,

розглянувши у відритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Комунальне комерційне підприємство «Керуюча компанія «Приморська» про вселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про вселення.

В обґрунтування заявленого позову посилалась на те, що у 1985 році ОСОБА_3 на сім'ю, яка на той час складалася з нього, його жінки - ОСОБА_4 та двох дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, була виділена 2-х кімнатна квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_4 була основним наймачем квартири. У зв'язку з тим, що родина ОСОБА_4 перебувала в Російській Федерації, вони дозволили ОСОБА_2 проживати у вказаній квартирі. На підставі охоронного свідоцтва (бронь) за родиною ОСОБА_4 зберігалося житло на час дії трудового договору. З 2008 року вона зареєстрована за вищевказаною адресою та несе усі витрати по сплаті комунальних платежів. Рішенням Приморської районної адміністрації № 30 від 25.02.2015 року наданий дозвіл ККП Маріупольської міської ради «Керуюча компанія «Приморська» на переоформлення договору найму спірного жилого приміщення та вона є основним наймачем квартири АДРЕСА_2, яка не приватизована. Відповідачка не пускає її разом с сином у квартиру, не надає ключі, створює перешкоди для проживання. У зв'язку з чим позивачка вимушена звернутися до суду і просить усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення її та сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 року у зазначену квартиру, зобов'язати відповідачку передати їй ключі від входу до спірної квартири.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, позов просили задовольнити. Позивачка ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_4 є її тіткою, яка уїхала на постійне місце мешкання до іншої країни та у 2008 році зареєструвала її у спірній квартирі, на яку у ОСОБА_4 бронь. Однак попасти у вказану квартиру вона не може, через конфлікт з відповідачкою, яка її разом з сином не впускає до квартири, ключ не надає. У 2014 році ОСОБА_4 померла та у 2015 році вона переоформила договір найму вказаного приміщення на своє ім'я.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9, в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували з підстав, викладених у письмових запереченнях, у задоволенні позову просили відмовити. ОСОБА_2 зазначила, що вона мешкає в спірній квартирі, яка складається з 2 кімнат. Бронь на вказану квартиру, яка є бараком з туалетом у дворі, була дійсна до 2000 року. З січня 1987 року вона стоїть у черзі на отримання житла. В липні 1988 року ОСОБА_4 з родиною виїхала до Сахаліну, РФ, та запропонувала зайняти її кімнату, про що вони уклали договір найму. У 1998 році ОСОБА_4 приїжджала до м. Маріуполя та зняла себе і сина з реєстрації у вказаній квартирі, дозволивши їй користуватися вказаної кімнатою, доглядати за нею. До серпня 2016 року позивачку вона ніколи не бачила, яка зареєструвалася у квартирі, однак ніколи не намагалася вселитися у квартиру, за користування якої вона сплачує самостійно.

Допитаний судом свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона є матір'ю позивачки, з відповідачкою знайома з 1985 року. Вона є довіреною особою ОСОБА_4, доглядала за нею. З відповідачкою вона уклала договір найму спірної квартири, оплачувати яку повинна була ОСОБА_2, чого не виконувала. ОСОБА_4 висилала їй довіреності, бронь на вказану квартиру була до 2015 року. З 1991 року ОСОБА_4 платила за квартиру, з 2008 року - позивачка. У вказаній квартирі окрім позивачки зареєстрований її онук, ОСОБА_7. Відповідачка не впускає у спірну квартиру позивачку. Вони бажали зробити у квартирі ремонт, але їх вигнали. ЇЇ донька ОСОБА_1 регулярно платила за квартиру та намагалася у неї вселитися. Вона зверталися до дільничного, викликали поліцію, намагалася позивачка вселитися у квартиру, однак відповідачка змінила замок. Квартира не благоустроєна, в ній не має води, туалет на вулиці.

Представник третьої особи до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1, разом з сином ОСОБА_11 з 14.02.2008 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-6, 13).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 30.11.2001р. відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Маріуполя Донецької області, ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 4).

З особового рахунку № НОМЕР_3 від 06 квітня 2015 року вбачається, що наймачем двох житлових кімнат, площею 36,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_3 є ОСОБА_1, яка зареєстрована з 14.02.2008р., разом із сином ОСОБА_11, 2001р.н., та раніше були зареєстровані та зняті з обліку ОСОБА_4 і ОСОБА_3 - зняти з реєстрації у зв'язку зі смертю, і ОСОБА_12, ОСОБА_6 (а.с. 58).

З відповіді Маріупольської міської ради від 17 вересня 2010 року вбачається, що друга частина квартири у 1985 році була надана сім*ї ОСОБА_6, які відповідно до вимог ст. 73 ЖК України, оформили охоронне свідоцтво до 2012 року,у зв'язку із виїздом на острів Сахалін для роботи за трудовим договором. На період дії охоронного свідоцтва ОСОБА_6 поселили у свою частину квартири ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_11 (а.с. 54).

Згідно з рішенням № 30 колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року дозволено ККП «Керуюча компанія «Приморська» переоформити договір найму житлового приміщення на квартиру АДРЕСА_4, яка складається з двох кімнат, загальною площею 36,85 м.2 на племінницю - ОСОБА_1,складом сім*ї чотири особи, у зв'язку зі смертю наймача ОСОБА_4 (а.с. 16).

Відповідно до ордеру на зайняття жилого приміщення № НОМЕР_4 , виданого на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради № 130/1 від 07 квітня 1993 року, ОСОБА_2 на сім*ю з трьох осіб: ОСОБА_13 син, ОСОБА_14 донька,- надано одну кімнату розміром 16,7 кв.м., в загальній квартирі АДРЕСА_5 (а.с. 50).

З особового рахунку № НОМЕР_5 від 17 серпня 2016 року вбачається, що наймачем однієї житлової кімнати, площею 16,7 кв.м., ордер № НОМЕР_4 від 31 травня 1993 року, в квартирі АДРЕСА_6 є ОСОБА_2, яка зареєстрована з 29 червня 1993 року та із нею зареєстровані донька ОСОБА_15, онука ОСОБА_16 (а.с. 14).

Згідно з рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 19.04.2018р., яке набрало законної сили відповідно до постанови Апеляційного суду Донецької області від 03.07.2018р., у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, визнання незаконним та скасування рішення № 30 колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року про переоформлення найму житлового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_7 - відмовлено. Встановлено, що ОСОБА_2 не має жодного стосунку до наймача, якому надано право користування двома кімнатами, загальною площею 36,85 кв.м., у вказаній квартирі. Згода на зміну договору найму, замість попереднього наймача була надана членами сім*ї ОСОБА_4, її дітьми, яка викладена у рішенні № 30 колегії Приморської райадміністрації Маріупольської міської ради від 25 лютого 2015 року, що має юридичну силу. Спірна квартира є комунальною, ОСОБА_1 не відмовлялась від спірних кімнат, не проживає у них у зв'язку із запереченням проти цього ОСОБА_2 (а.с. 128-135).

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно ст. 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в житлове приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду є ордер.

Статтею 61 ЖК Української РСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. №2 роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Конституцією України у ст.47 закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Аналізуючи вищевикладене, з урахування того, що при вселенні ОСОБА_1 з неповнолітнім сином до спірної квартири було дотримано встановлений порядок вселення, позивачка проявляє інтерес до вказаного житла, намагається вселитись у дане житлове приміщення, і вона не проживає у квартирі з причин чинення перешкод їй з боку ОСОБА_2, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про вселення до квартири АДРЕСА_8, та зобов'язання ОСОБА_2 передати ключі від входу до квартири, є правомірними і підлягають задоволенню, оскільки позивачка на законних підставах набула право користування спірним житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого судового збору в сумі 551,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 130, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Комунальне комерційне підприємство «Керуюча компанія «Приморська» про вселення - задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, в квартиру АДРЕСА_9.

Зобов'язати ОСОБА_2 передати ключі від входу до квартири АДРЕСА_9, ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Донецького Апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарг подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення - 26.10.2018 року.

Суддя Сараєв І. А.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_10

ОСОБА_2,1958р.н., АДРЕСА_10