Номер провадження 2/754/802/18
Справа №754/6801/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання недійсними договорів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до відповідачів ПАТ "ОТП Банк", ТОВ "ОТП Факторинг Україна" про визнання недійсними договорів, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.02.2012 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого ПАТ "ОТП Банк" прийняв на себе право вимоги за кредитним договором від 11.04.2006 року та кредитним договором від 20.11.2007 року, що були укладені між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_3 Крім того, між відповідачами 24.02.2012 року був укладений Договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. Позивачі вважають вказані договори такими, що укладені з порушенням вимог діючого законодавства, а тому звертаються до суду з даним позовом, в якому просять визнати недійсним Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.02.2012 року, укладений між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП Банк", в частині передачі прав вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_2, що виникли перед Банком на підставі кредитних договорів від 11.04.2006 року та від 20.11.2007 року, а також в частині передачі прав вимоги за зобов'язаннями ОСОБА_3, що вникли перед Банком на підставі договору поруки від 11.04.2006 року та договору поруки від 20.11.2007 року; визнати недійсним Договір відступлення прав вимоги від 24.02.2012 року, укладений між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП Банк", посвідчений приватним нотаріусом Бондар І.М., в частині передачі прав вимоги за Договором іпотеки від 11.04.2006 року та договором наступної іпотеки від 20.11.2007 року, укладених з ОСОБА_2; стягнути з відповідачів судові витрати.

14.08.2017 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - приватного нотаріуса, відповідно до яких вона вказує про те, що при посвідченні оспорюваних договорів були дотримані всі вимоги діючого законодавства, а тому підстав для задоволення позову немає.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.06.2017 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

У судовому засіданні представник позивачів повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити.

Представник відповідача - ПАТ "ОТП Банк" - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Представник відповідача - ТОВ "ОТП Факторинг Україна" - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Третя особа - приватний нотаріус - у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи.

Вислухавши пояснення представника позивачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 11.04.2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк» і наступним правонаступником якого по всім правам та обов'язкам є ПАТ «ОТП Банк», та позивачкою ОСОБА_2 був укладений Кредитний договір № МL-003/120/2006.

Згідно умов вказаного кредитного договору, позивачці був наданий кредит у розмірі 70400, 00 доларів США строком до 11.04.2021 року зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 10,50 % річних.

Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором 11.04.2006 року між Банком та позивачем ОСОБА_3 був укладений договір поруки № SRМL-003/120/2006, відповідно до якого останній, як поручитель позивачки, взяв на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника, що випливають з кредитного договору. При цьому, Позичальник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.

Крім того, 20.11.2007 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого по всім правам та обов'язкам є ПАТ "ОТП Банк", та позивачкою ОСОБА_2 був укладений ще один Кредитний договір за № МL-003/274/2007.

Відповідно до умов вказаного кредитного договору позивачці був наданий кредит у розмірі 60900, 00 доларів США строком до 20.11.2017 року зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 13,99 % річних.

Також у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором 20.11.2007 року між Банком та позивачем ОСОБА_3 був укладений договір поруки № SR -003/274/2007, відповідно до якого останній, як поручитель ОСОБА_2, взяв на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями позичальника, що випливають з кредитного договору. При цьому, Позичальник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники.

З письмових матеріалів справи також вбачається, що 24.02.2012 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг" був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно умов якого останнє, як правонаступник ПАТ "ОТП Банк", прийняло на себе право вимоги за кредитним договором № МL-003/120/2006 від 11.04.2006 року та кредитним договором № МL-003/274/2007 від 20.11.2007 року, укладеними між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_2

Також 24.02.2012 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП Банк" був укладений Договір відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим № 707в, відповідно до якого Товариству передано право вимоги за Договором іпотеки від 11.04.2006 року та Договором іпотеки від 20.11.2007 року, укладених з ОСОБА_2

У своїх позовних вимогах позивачі просять визнати недійсними вказані вище договори, зважаючи на те, що при їх укладенні було порушено вимоги діючого законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ст. 203 ЦК України, а саме:

-зміст правочину не має суперечити чинному законодавству та моральним засадам суспільства;

-особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності;

-волевиявлення учасника правочину;

-вчинення правочину у формі, встановленій законом;

-правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Порядок погашення кредиту є істотною умовою договору, оскільки істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Як встановлено при розгляді справи, кредитні договори, укладені між Банком та позивачкою ОСОБА_2, входять до кредитного портфелю, що був проданий.

Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 24.02.2012 року за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки передбачає відступлення права грошової вимоги портфелю кредитних договорів.

Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частина 3 статті 1079 ЦК України щодо суб'єктного складу таких правовідносин визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього закону).

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Як встановлено судом, ТОВ "ОТП Факторинг Україна" є юридичною особою, має статус фінансової установи за законодавством України, внесене до Державного реєстру фінансових установ України, вказані обставини не були спростовані позивачами під час розгляду справи, а тому суд вважає, що доводи позивачів про відсутність у ТОВ та Банку права на укладення оспорюваного договору від 24.02.2012 року є безпідставними.

Доводи, викладені у позові, про необхідність застосування до спірних правовідносин положення пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 231 від 3 квітня 2009 року, чинного на момент укладення спірного договору факторингу, та яким встановлено обмеження щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання, є безпідставними і необґрунтованими, оскільки не засновані на вимогах діючого законодавства.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг" фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Пунктом 7 статті 28 вказаного Закону встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Нормами Цивільного кодексу України та нормами наведеного вище Закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб, та з урахуванням пріоритетності норм закону над підзаконним актом, суди дійшли обґрунтованого висновку, що ТОВ "ОТП Факторинг Україна" мало право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб.

Крім того, надаючи належну правову оцінку доводам позивачів, викладеним у позовній заяві, слід зазначити, що ні у підпункті "а" пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05. 1988 року), ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА, не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Аналізуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що оспорювані договори відповідають вимогам, встановленим частиною 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", положенням статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України, а тому правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачами не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, а тому приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 203, 215, 228, 516, 525, 526, 1054, 1056, 1083 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання недійсними договорів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_1.

Позивач - ОСОБА_3, адреса: АДРЕСА_1.

Відповідач - Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк", адреса: м. Київ, вул. Жилянська, 43.

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна", адреса: м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, адреса: АДРЕСА_2.

Повний текст рішення виготовлений 16 жовтня 2018 року.

Головуючий: