Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/31879/15-ц

провадження № 61-16569св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Пророка В. В., СімоненкоВ. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_9, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від

02 грудня 2016 року у складі судді Рибака М. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Поливач Л. Д., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ВасиленкоО. А., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є сином ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після його смерті ОСОБА_4 прийняв спадщину шляхом подання до нотаріальної контори заяви про її прийняття. З-поміж іншогоспадкового майна, що належало спадкодавцеві за життя, йому також належали на праві власності й нежилі приміщення з № 1 до № 9 (групи приміщень №2) (в літ. А), загальною площею 70,60 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.Проте, у процесі оформлення спадщини ОСОБА_4 стало відомо, що 24 жовтня 2011 року ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_10, на підставі дублікату довіреності від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, виданої 24 жовтня 2011 року

Василенком О. А., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, продав ОСОБА_6 (дочці спадкодавця) спірні нежилі приміщення. Цей договір купівлі-продажу було посвідчено 24 жовтня

2011 року тим же приватним нотаріусом, що видав дублікат довіреності.Однак представництво за довіреністю на час укладення та нотаріального посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу припинилося у зв'язку зі смертю довірителя ОСОБА_10, тому ОСОБА_5 без законних підстав розпорядився цим майном, а ОСОБА_6 незаконно набула їх у власність, будучи обізнаною про смерть батька.Вказані дії відповідачів свідомо були направлені на позбавлення права позивача на успадкування цього майна. ОСОБА_5 на момент укладення вказаного договору купівлі-продажу не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки довіреність від ІНФОРМАЦІЯ_1 року, видана на його ім'я, припинила свою в день смерті довірителя, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вказав, що спірні нежитлові приміщення підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 (онук спадкодавця), який набув їх у власність за договором купівлі-продажу від 15 травня 2012 року та якому було відомо, що його мати ОСОБА_11 в змові з ОСОБА_5 незаконно заволоділи спірними нежитловими приміщеннями і не мала права їх відчужувати. Оскільки станом на час розгляду справи відбулось перепланування спірних приміщень, внаслідок чого їх загальна площа збільшилась до 83,8 кв. м, то витребуванню підлягають нежилі приміщення (в літ. А), групи приміщень

№ 2 загальною площею 83,8 кв. м.

У зв?язку з викладеним та з урахуванням змінених позовних вимог

ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень загальною площею 70,8 кв. м, які знаходяться за адресою:

АДРЕСА_1, та витребувати ці нежилі приміщення з чужого незаконного володіння ОСОБА_7

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 грудня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від

06 квітня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень (в літ. А) загальною площею 70,8 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений 24 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О. А., реєстровий № 2986.

Витребувано нежилі приміщення (в літ. А), групу приміщень №2, загальною площею 83,8 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, з чужого незаконного володіння ОСОБА_7

Вирішено питання щодо судових витрат у справі

Судові рішення мотивовані тим, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, оскільки спірний правочин вчинено на підставі довіреності, повноваження за якою були припинені у зв?язку зі смертю довірителя, а позивач у встановлений законом строк прийняв всі права та обов'язки спадкодався в тому числі і на спірні нежилі приміщення. Поліпшення спірного нерухомого майна не є перешкодою у захисті права спадкоємця. Доводи ОСОБА_7 щодо пропуску ОСОБА_4 строків позовної давності, не доведені належними і допустимими доказами.

25 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_7, подана його представником ОСОБА_9, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди обох інстанцій дійшли неправильного висновку стосовно того, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки заявником неодноразо наголошувалось у судових засіданнях, що ОСОБА_4 було відомо про порушення його прав ще під час судового розглядуцивільної справи у вересні 2012 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування. Також зазначає, що у зв?язку з проведеною ним рекострукцією спірних нежилих приміщень їх площа та вартість збільшилась. Старі приміщення перестали існувати, а утворилось нове майно, яке ним зареєстровано. Таким чином, суди дійшли неправильного висновку щодо витребування від нього спірних нежилих приміщень.

10 серпня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшлизаперечення ОСОБА_4, подані його представником ОСОБА_12, на касаційну скаргу у яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Доводи касаційної скарги є безпідставними, зводяться до незгоди ОСОБА_7 з ухваленими судовими рішеннями.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_10 (а. с. 8, том 1).

24 жовтня 2011 року між ОСОБА_10 (продавець), в інтересах якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_13, та ОСОБА_6 (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень, згідно якого продавець передав у власність покупця, а покупець прийняв нежилі приміщення (в літ. А) загальною площею 70,80 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10, том 1).

15 травня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу цих же нежилих приміщень (а. с. 11, том 1).

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Пунктом шостим частини першої статті 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Таким чином суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що внаслідок смерті ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, його цивільні права та обов'язки припинено, а також припинилася дія довіреності, яка була видана ним на ім'я ОСОБА_5

Оскільки договір купівлі-продажу від 24 жовтня 2011 року нежилих приміщень (в літ. А) загальною площею 70,80 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_10, в інтересах якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_13, та ОСОБА_6 було укладено на підставі довіреності, представництво інтересів за якою припинилося зі смертю особи, яка її видала, такий правочин відповідно до статей 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку щодо визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач - рідний син померлого

ОСОБА_10 (а. с. 7, том 1).

Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

04 квітня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_14 (а. с. 202 зворот, том 1).

Згідно зі статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі частини п?ятої статті 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Отже, якщо спірне майно було відчужене від імені ОСОБА_10 поза його волею, то він мав право домагатися відновлення свого права на нього. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на частину успадкованого майна разом із іншими спадкоємцями, володіння та право користування ними і, відповідно, право на захист цих прав.

У частині першій статті 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власникаабо особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Вибуття майна з володіння спадкодавця унаслідок укладення правочину від його імені та в його інтересах після його смерті кореспондується із пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, оскільки майно вибуло без волі власника.

Отже, аналіз змістустатті 388 ЦКУкраїни дає підстави для висновку, що передбачений даною нормою спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин і не потребує визнання недійсним як цивільно-правової угоди, так і виданого на підставі цієї угоди свідоцтва про право власності.

З урахуванням вказаних обставин, суди обох інстанцій дійшли правильного висновку, що вимоги ОСОБА_4 щодо витребування спірного майна у ОСОБА_7 підлягають задоволенню

Доводи ОСОБА_7 стосовно того, що оскільки ним було здійснено реконструкцію спірних нежитлових приміщень, внаслідок чого відбулася зміна основних техніко-економічних показників та збільшилась їх загальна площа до 83,8 кв. м, тому нежилі приміщення загальною площею 70,80 кв. м перестали існувати фізично і не можуть бути витребувані у нього не заслуговують на уваги з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертоїстатті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Тобто, добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна (частина четверта статті

390 ЦК).

Виходячи з аналізу вказаної статті ЦК України, ОСОБА_7 має право вимагати від нових власників відшкодування витрат здійснених на поліпшення спірного майна, у разі підтвердження ним добросовісності набуття майна.

Доводів касаційної скарги стосовно того, що судами безпідставно не було застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин, не спростовують законних та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давністьвстановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальнапозовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першоїстатті 261 ЦКУкраїни перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач, звертаючись до суду з позовом зазначив, що про порушення свого права він довідався у лютому 2013 року після ознайомлення із постановою слідчого про закриття кримінального провадження у справі, у якій було зазначено, що спірні приміщенні перебувають у власності ОСОБА_7

ОСОБА_7, посилаючись на те, що позивачу про вказані обставини було відомо значно раніше, не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження цих фактів.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судове рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують цих висновків, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_9, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 грудня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк В. М. Сімоненко С. П. Штелик