Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 554/2354/16-ц

провадження № 61-32150св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Шевченківської районної у м. Полтаві ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Хіль Л. М., Абрамова П. С., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Шевченківської районної у м. Полтаві ради, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовна заява мотивована тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який 27 травня 2015 року рішенням Октябрського районного суду м. Полтави розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після припинення шлюбних відносин, особисті відносини з відповідачем погіршилися, ОСОБА_4 вчиняє протиправні дії, внаслідок яких вона змушена була неодноразово звертатися до правоохоронних органів.

Також зазначає, що ОСОБА_4 не займається вихованням Крістіни, не забезпечує її матеріально, аліменти не сплачує. Дитина відчуває страх у спілкуванні з батьком, боїться його, внаслідок чого вона зверталася за допомогою до дитячого психолога. Просила позов задовольнити.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела, що ОСОБА_4 свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками. Наявність заборгованості по сплаті аліментів не є правовою підставою для позбавлення його батьківських прав.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2017 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьківських прав стосовно неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 свої батьківські обов'язки не виконує належним чином. Враховуючи інтереси дитини, є всі підстави для вжиття такого крайнього заходу, як позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач прагне спілкуватися із дочкою, виявляє інтерес до дитини, однак систематичні непорозуміння із матір'ю перешкоджають реалізації таких намірів. Дошкільний психолог відзначив потребу дитини у контактах із батьком, що він є значимою для доньки людиною. Свідомого ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків він не допускав. Між сторонами тривають різні судові спори і щодо участі батька у вихованні доньки, і щодо поділу майна. Суд апеляційної інстанції проігнорував висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення його батьківських прав і вважав його неналежним доказом, всупереч вимогам сімейного законодавства, відповідно до якого такий висновок є обов'язковим.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 30 травня 2018 року справу № 554/2354/16-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2015 року стягнуто із ОСОБА_4 аліменти на ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 27 травня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття.

Станом на 01 березня 2016 року утворилась заборгованість з виплати аліментів у розмірі 8 449,50 грн.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради від 12 липня 2016 року № 103 позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно малолітньої доньки Крістіни є недоцільним.

Висновком органу опіки і піклування, затвердженим рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 24 січня 2017 року № 10, підтверджено доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 стосовно малолітньої доньки Крістіни. Зокрема, зазначено, що ОСОБА_4 тривалий час не виконує батьківські обов'язки по відношенню до дитини, постійно створює конфліктні ситуації, які негативно впливають на психічний стан доньки.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дійшовши висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, суд апеляційної інстанції не зазначив мотивів, за яких визнав неналежним доказом висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради від 12 липня 2016 року № 103, відповідно до якого позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 є недоцільним.

При цьому, визнаючи висновок органу опіки і піклування, затверджений рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради від 24 січня 2017 року № 10, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 належним доказом, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що такий висновок не містить обґрунтування підстав для позбавлення відповідача таких прав.

Загальне посилання на невиконання ОСОБА_4 протягом тривалого часу батьківських обов'язків по відношенню до дитини, з урахуванням наявності спорів між сторонами, не свідчить про свідоме ухилення ним від виконання батьківських обов'язків.

Суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав на підставі статті 9 Конвенції про права дитини, статті 164 СК України, оскільки таке позбавлення є крайнім заходом, а належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов'язків стосовно дочки позивачем не надано.

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 27 липня 2017 року скасувати, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягаю.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В.І. Крат
В.П. Курило