Справа № 355/1742/17 Головуючий у І інстанції Коваленко К. В.
Провадження № 22-ц/780/3679/18 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 38 19.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області в складі судді Коваленка К.В., ухвалене в с. Баришівка 11 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи Територіальна громада села Лехнівка в особі Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області, Баришівська районна державна адміністрація Київської області, Баришівська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання права власності на спадкове майно,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, просила визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд та земельної ділянки пл. 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, які розташовані за адресою АДРЕСА_1, 1/3 частину земельної ділянки у АДРЕСА_1 пл. 0,321 га. для ведення особистого підсобного господарства, 1/3 частину земельної ділянки для ведення товарного сільського господарського виробництва пл. 4,76 га. за межами території Лехнівської сільської ради відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) НОМЕР_1, виданого на ОСОБА_6, в порядку спадкування за заповітом.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_6, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді будинку та земельних ділянок. Так, житловий будинок належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва на право власності на спадщину від 29 травня 1987 року, земельна ділянка пл. 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, земельна ділянка пл. 0,321 га. були передані ОСОБА_6 рішенням Лехнівської сільської ради № 62 від 15 грудня 1997 року, а земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва належала ОСОБА_6 на підставі сертифікату НОМЕР_1.

Згідно заповіту від 28 серпня 2000 року, складеного за життя ОСОБА_6, спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 в рівних частках є ОСОБА_4, ОСОБА_2 та вона, ОСОБА_3 У встановленому законом порядку 31 серпня 2010 року вона звернулася до Баришівської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частину даного майна, державним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за позивачем право власності на 1/3 частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 та земельну ділянку пл. 0,321 га. для ведення особистого підсобного господарства, а також 1/3 земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва пл. 4,76 га. за межами території Лехнівської сільської ради, у порядку спадкування за заповітом.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням Баришівського районного суду Київської області від 11 липня 2018 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва пл. 4,76 га., та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що за договором дарування права на земельну частку (пай), посвідченого 26 січня 2001 року, його мати ОСОБА_6 подарувала йому право на земельну частку (пай) пл. 4,76 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, що розташована на території Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області, у встановленому законом порядку своє речове право на вищевказану земельну ділянку він реалізував шляхом здійснення її приватизації. Тобто, на сьогоднішній день він є одноосібним власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Лехнівської сільської ради, площа якої після визначення її меж в натурі складає 4,730 га., та право на яку, відповідно, передала йому в дарунок покійна мати. Таким чином, на момент смерті ОСОБА_6, право на земельну частку (пай) не могло входити до складу спадщини, оскільки на момент відкриття спадщини спадкодавцю не належало.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, де позивач зазначила, що відповідач ОСОБА_2 не приймав участі у справі за його заявою про розгляд справи у його відсутність, заявлений позов визнав в повному обсязі, а тепер подав апеляційну скаргу. Суд прийняв визнання відповідачами позову, оскільки таке визнання не суперечило закону і не порушувало прав, свобод чи інтересів інших осіб, а тому заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Посилалася на те, що вона є особою із інвалідністю, а згідно ст. 12 Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю держави-учасниці вживають усіх належних і ефективних заходів для забезпечення рівних прав осіб з інвалідністю на володіння майном і його успадкування, на управління власними фінансовими справами, а також на рівний доступ до банківських позик, іпотечних кредитів та інших форм фінансового кредитування й забезпечують, щоб особи з інвалідністю не позбавлялися довільно свого майна.

Від представника позивача адвоката ОСОБА_7 також надійшов відзив на апеляційну скаргу, згідно якого апеляційна скарга є безпідставною та не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини справи з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача ОСОБА_6 (а. с. 18).

За життя 28 серпня 2000 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідала ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частинах кожному (а. с. 19, 104).

26 січня 2001 року ОСОБА_6 на підставі договору дарування подарувала ОСОБА_2 право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом НОМЕР_2 пл. 4,76 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, місце розташування земельної частки (паю) КСП «Лехнівське» в с. Лехнівка Баришівського району Київської області (а. с. 88).

31 серпня 2010 року ОСОБА_3 звернулася до Баришівської державної нотаріальної контори із заявою, якою довела до відома нотаріальну контору, що приймає спадщину за законом після померлої матері ОСОБА_6 Вказує, що після смерті залишилося спадкове майно: жилий будинок із земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_2

Згідно акту Лехнівської сільської ради від 29 липня 2016 року № 121, на підставі архівних документів Лехнівської сільської ради за 1987 рік, на день смерті ОСОБА_6 їй належало таке майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори 29 травня 1987 року, земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, що розташована за адресою АДРЕСА_1, приватизована, але копія державного акту на право власності в документах Лехнівської сільської ради відсутня. В книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Лехнівської сільської ради за 2000 рік є запис про реєстрацію договору оренди земельної ділянки розміром 4,76 га. згідно земельного сертифікату НОМЕР_1. Земельні сертифікати були замінені на державні акти в 2004 році, які в документах сільської ради відсутні (а. с. 23).

Листом Лехнівської сільської ради від 31 серпня 2016 року № 148 представнику позивача надіслано виписку з рішення Лехнівської сільської ради від 15 грудня 1997 року № 62 про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_6 Повідомлено, що земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва знаходилася за межами с. Лехнівка і була передана у власність Баришівською районною державною адміністрацією згідно її розпорядження № 6-36-487 від 14 липня 2003 року (а. с. 24).

В матеріалах справи на а. с. 25 наявне рішення Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області від 15 грудня 1997 року № 62, яким передано ОСОБА_6 безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 загальною площею 0,571 га., з яких 0,2500 га. - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, 0,321 га. - для ведення особистого селянського господарства.

09 травня 1987 року ОСОБА_6 одержала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 на спадщину у вигляді житлового будинку в с. Лехнівка Баришівського району Київської області (а. с. 26).

12 січня 2016 року постановою Баришівської районної державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку спадкового майна за відсутності документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії (документи, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно) та запропоновано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування (а. с. 32, 119).

Листом від 07 лютого 2018 року Головного управління Держгеокадастру у Київській області повідомлено представника позивача, що в Баришівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області обліковуються державні акти на земельні ділянки пл. 0,2500 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та 0,3210 га. для ведення особистого селянського господарства, що розташовані в АДРЕСА_2 та належать ОСОБА_6; земельні ділянки пл. 4,7300 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області та належать ОСОБА_2 Згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Лехнівській сільській раді зареєстровано сертифікат серії НОМЕР_2 за № 21 від 03 січня 1997 року на ОСОБА_6, який переоформлено згідно з договором дарування від 26 січня 2001 року № 1-222 на ОСОБА_2 (а. с. 122).

На а. с. 125 міститься державний акт на право приватної власності на землю на ім'я ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку пл. 4,730 га. на території Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Наведені обставини підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є однією із спадкоємців, на користь якого померла ОСОБА_6 розпорядилася всім належним своїм майном; після смерті спадкодавця ОСОБА_3 вчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів не може належним чином оформити спадщину.

Із такими висновками суду першої інстанції не можна в повній мірі погодитися, виходячи із наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У ч. 1 ст. 1217 ЦК України зазначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Виходячи із аналізу наведених вимог закону та доказів, наявних в матеріалах справи, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що у власності спадкодавця ОСОБА_6 перебував житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та земельні ділянки за цією ж адресою, а отже дане майно входить до складу спадщини і за позивачем має бути визнане право власності на 1/3 його частину, враховуючи відсутність у неї правовстановлюючих документів і неможливістю в інший спосіб оформити право на спадщину.

Разом із тим, задовольняючи позов ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/3 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва пл. 4,76 га., суд першої інстанції виходив із того, що зазначена земельна ділянка також належала ОСОБА_6 на підставі сертифікату НОМЕР_1.

Однак такі висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи.

Так, із матеріалів справи вбачається, що 26 січня 2001 року ОСОБА_6 на підставі договору дарування подарувала ОСОБА_2 право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом НОМЕР_2 пл. 4,76 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, місце розташування земельної частки (паю) КСП «Лехнівське» в с. Лехнівка Баришівського району Київської області (а. с. 88).

На а. с. 125 міститься державний акт на право приватної власності на землю на ім'я ОСОБА_2, згідно якого ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку пл. 4,730 га. на території Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Крім того, листом від 07 лютого 2018 року Головного управління Держгеокадастру у Київській області повідомлено представника позивача, що згідно книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по Лехнівській сільській раді зареєстровано сертифікат серії НОМЕР_2 за № 21 від 03 січня 1997 року на ОСОБА_6, який переоформлено згідно з договором дарування від 26 січня 2001 року № 1-222 на ОСОБА_2 (а. с. 122).

Зазначене суд першої інстанції залишив поза увагою.

Таким чином, на час розгляду справи в матеріалах справи були наявні докази, із яких беззаперечно вбачається, що на момент смерті ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право на земельну частку (пай) згідно сертифікату НОМЕР_2 від 03 січня 1997 року не могло входити до складу спадщини, оскільки на момент відкриття спадщини було відчужене ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 26 січня 2001 року та спадкодавцю не належало, та більше того, було реалізовано відповідачем шляхом виділення земельної частки (паю) в натурі та отриманням державного акту про право власності на землю від 13 серпня 2001 року.

Відтак, вказані обставини були залишені поза увагою суду першої інстанції, їм не надано правової оцінки та не з'ясовано, яким чином може бути визнано право власності на майно, яке не входить до спадкової маси, в порядку спадкування за заповітом.

Крім того, судом не враховано, що матері позивача належало право на земельну частку (пай), а позивач просила та суд безпідставно визнав за нею право власності на земельну ділянку.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, що оскаржується, в цій частині не можна визнати законним та обґрунтованим.

Оцінюючи доводи відзивів на апеляційну скаргу, що в матеріалах справи наявна заява відповідача ОСОБА_2 про визнання позову, яке було прийняте судом першої інстанції, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Разом із тим, оскільки визнання права власності на майно, яке не входить до спадкової маси, в порядку спадкування за заповітом, беззаперечно суперечить закону, а саме ст. 1218 ЦК України, суд не мав приймати визнання відповідачем позову в цій частині.

Не спростовують доводи апеляційної скарги посиланнями позивача ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу на ст. 12 Конвенції ООН про права осіб з інвалідністю, якою проголошено, що особи з інвалідністю не мають позбавлялися довільно свого майна, враховуючи, що право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом НОМЕР_2, пл. 4,76 умовних кадастрових гектарів, ніколи не перебувало у власності позивача, а було належне її матері, однак вона розпорядилася зазначеним майном за свого життя.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання за позивачем права власності на 1/3 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва пл. 4,76 га. відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) НОМЕР_1, виданого на ОСОБА_6, ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині із прийняттям нової постанови про відмову в позові в частині визнання за позивачем права власності на це майно.

Крім того, апеляційний суд враховує, що при задоволенні позову в резолютивній частині рішення відсутні висновки суду першої інстанції щодо вирішення позову в частині визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,25 га., разом із тим рішення в цій частині сторонами не оскаржується і не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 липня 2018 року є законним, справедливим і ніким не оскаржується.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та компенсує за рахунок держави судові витрати, понесені ОСОБА_2, за подання апеляційної скарги в розмірі 960 грн., оскільки позивач ОСОБА_3 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 липня 2018 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва пл. 4,76 га., що знаходиться за межами території Лехнівської сільської ради, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) НОМЕР_1, виданого на померлу ОСОБА_6, в порядку спадкування за заповітом - скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи Територіальна громада села Лехнівка в особі Лехнівської сільської ради Баришівського району Київської області, Баришівська районна державна адміністрація Київської області, Баришівська районна державна нотаріальна контора Київської області про визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва пл. 4,76 га., що знаходиться за межами території Лехнівської сільської ради, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) НОМЕР_1, виданого на померлу ОСОБА_6, в порядку спадкування за заповітом.

В іншій частині рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Компенсувати за рахунок держави понесені ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2018 року.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.