Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 750/1131/16-ц

провадження № 61-5211св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» - Бордуна ОлексіяІгоровича, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова в складі судді Логвіної Т. В. від 14 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області в складі суддів: Вінгаль В. М., Онищенко О. І., Кузюри Л. В., від 01 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - товариство, ТОВ «Порше Лізинг Україна») про визнання недійсним договору фінансового лізингу в частині стягнення коштів та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 13 лютого 2013 року між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» було укладено договір про фінансовий лізинг № 00006687, до якого, на думку позивача, всупереч принципу добросовісності було включено умови про визначення вартості об'єкта лізингу в іноземній валюті, визначення платежів за договором за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в доларах США, які є несправедливими, оскільки мають своїм наслідком істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду позивача, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд визнати недійсним договір про фінансовий лізинг № 00006687 від 13 лютого 2013 року в частині визначення вартості об'єкта лізингу в іноземній валюті, визнати недійсним договір про фінансовий лізинг в частині визначення платежів за договором за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в доларах США, визнати недійсним графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), який є додатком до договору та його невід'ємною частиною, визнати недійсним наступні умови спірного договору: п. 6.3 додатку до спірного договору загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу; умову договору в частині сплати адміністративного платежу; визнати договір виконаним позивачем, стягнути з TOB «Порше Лізинг Україна» на користь позивача грошові кошти у розмірі 79 133,15 грн, що були сплачені ним в рахунок оплати вартості об'єкта лізингу, як такі, що є різницею між вартістю об'єкта лізингу та фактично сплаченими позивачем коштами, стягнути з TOB «Порше Лізинг Україна» грошові кошти у розмірі 2 115,34 грн, що були сплачені в рахунок оплати адміністративного платежу, визнати за позивачем право власності на об'єкт лізингу - транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1.6 benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_2, двигун № НОМЕР_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір про фінансовий лізинг від 13 лютого 2013 року, який містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу, був укладений ТОВ «Порше Лізинг Україна» з фізичною особою ОСОБА_1, а тому підлягав нотаріальному посвідченню відповідно до вимог статті 799 ЦК України. Оскільки сторонами не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, суд указав на нікчемність цього договору та зазначив, що у такому випадку визнання договору недійсним судом не вимагається.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» - Бордун О. І., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким змінити мотивувальну частину рішень та виключити посилання на обов'язковість нотаріального посвідчення договору про фінансовий лізинг від 13 лютого 2013 року та нікчемність договору.

Касаційна скарга мотивована тим, що, на думку скаржника, судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди дійшли помилкового висновку про обов'язковість нотаріального посвідчення спірного договору, оскільки укладений між сторонами договір є договором фінансового лізингу, а не договором найму (оренди) транспортного засобу, та не підлягає нотаріальному посвідченню. Умови договору погоджені сторонами у відповідності із вимогами статей 626, 627 ЦК України, які передбачають свободу договору та право сторін визначати умови договору на власний розсуд.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу в частині стягнення коштів та визнання права власностіпризначено до судового розгляду.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 13 лютого 2013 року між ОСОБА_1 та TOB «Порше Лізинг Україна» було укладено договір про фінансовий лізинг № 00006687, предметом якого є транспортний засіб типу VW Polo Sedan 1.6 benzin, 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_2, двигун № НОМЕР_1.

Так, згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У частині першій статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року № 61-3372св18 у справі № 759/18939/15-ц, у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року № 61-2455св18 у справі № 381/4466/15-ц, у постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 61-2920св18 у справі № 451/525/16-ц, тощо.

Досліджений судами попередніх інстанцій договір про фінансовий лізинг № 00006687 від 13 лютого 2013 року, укладений між ОСОБА_1 та TOB «Порше Лізинг Україна», нотаріально не посвідчений.

До вирішення спору у даній справі підлягають застосуванню положення частини першої статті 220 ЦК України, статті 799 ЦК України та частини другої статті 806 ЦК України, відповідно до яких до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом, зокрема щодо нотаріального посвідчення договору, стороною якого є фізична особа.

Вимоги щодо нотаріального посвідчення при укладенні договору фінансового лізингу від 29 грудня 2015 року не були дотримані, у зв'язку із чим цей правочин вчинено з порушенням вимог статті 220, частини другої статті 799 ЦК України, а тому він є нікчемним правочином.

Такий висновок узгоджується також із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно положення частини другої статті 215 ЦК України правочин, недійсність якого встановлена законом є нікчемним. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, оспорений правочин може бути визнаний судом недійсним, з ініціативи однієї із сторін, у випадку, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом.

Для правильного застосування статті 215 ЦК України встановлення обставин нікчемності правочину, тобто його недійсності в силу вимог закону, є визначальною.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, розмежувавши види недійсності правочинів та установивши, що договір про фінансовий лізинг, який укладений товариством з фізичною особою, не був нотаріально посвідчений, у зв'язку із чим є нікчемним, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність необхідності для визнання недійсним нікчемного правочину та відмову у позові ОСОБА_1 з цих підстав.

Доводи касаційної скарги щодо помилковості висновку судів про обов'язковість нотаріального посвідчення спірного договору спростовуються дослідженими судами матеріалами справи, зокрема змістом спірного договору, стороною якого є фізична особа, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів попередніх інстанції містить висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» - Бордуна ОлексіяІгоровича, залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик