Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 754/20908/14-ц

провадження № 61-17696св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_4, на рішення Деснянського районного суду міста Києва

від 25 квітня 2016 року в складі судді Петріщевої І. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов його позичальник отримала кредит у розмірі 158 700 доларів США зі сплатою 12,4 % річних з кінцевим строком до 16 січня 2029 року. Кредитні зобов'язання позичальника були забезпечені порукою ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 Позичальник належним чином не виконала своє кредитне зобов'язання, внаслідок чого станом на 19 березня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 256 841,78 дол. США та 803 189,92 грн, у тому числі: 127 249,81 дол. США - заборгованість за кредитом, 129 591,97 дол. США - заборгованість за відсотками, 803 189,92 грн - пеня (729 274,08 грн - пеня за прострочення сплати відсотків, 73 915,84 грн - пеня за прострочення сплати кредиту).

На підставі викладеного ПАТ «УкрСиббанк» з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 16 січня 2008 року в розмірі 256 841,78 дол. США та 803 189,92 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 28 грудня 2015 року залучено до участі у справі правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»).

На підставі викладеного ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 16 січня 2008 року в розмірі 256 841,78 дол. США та 803 189,92 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва

від 25 квітня 2016 року позов задоволено. Стягнуто на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 16 січня 2008 року у розмірі 256 841,78 дол. США та 803 189,92 грн. Стягнуто на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 3 654 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальником порушено умови кредитного договору, забезпеченого порукою, внаслідок чого виникла заборгованість перед кредитором, тому відповідачі відповідають перед правонаступником банка як солідарні боржники.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції змінено. Стягнуто на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 16 січня 2008 року в розмірі 256 841,78 дол. США та 803 189,92 грн. Стягнуто на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 16 січня 2008 року в розмірі 256 841,78 дол. США та 803 189,92 грн. Стягнуто на користь ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 3 654 грн, в рівних частках з кожної по 1 218 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині підстав виникнення кредитної заборгованості та правонаступництва ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а також зазначив, що кожен з поручителів окремо поручився за виконання позичальником кредитних зобов'язань, про що були укладені окремі договори поруки, тому солідарний обов'язок поручителів між собою не виник.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмов у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що АКІБ «УкрСиббанк» не мало ліцензії для валютного кредитування, тому не мало права видавати кредит в іноземній валюті. Умови кредитного договору є несправедливими. Позивачем пропущено строк пред'явлення вимоги до поручителів. Суд першої інстанції безпідставно з порушенням чинного законодавства залучив до участі у справі правонаступника позивача - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Крім того, банк звернув стягнення на заставлене майно, тому розмір кредитної заборгованості є завищеним.

У липні 2017 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подало до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що відповідачами не подано доказів, що кредитний договір є недійсним в силу вимог закону, в судовому порядку цей правочин недійсним не визнавався. На час укладення кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк» мало відповідну генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій та письмовий дозвіл Національного банку України (далі - НБУ), тому кредит правомірно надано в іноземній валюті. Позивачем не пропущено строк звернення до поручителів, оскільки він звернувся до них з вимогою в межах визначених статтею 559 ЦК України строків. Заміна кредитора у зобов'язанні відбулося з дотриманням чинного законодавства, зокрема норми статті 512 ЦК України, тому заміну позивача здійснено відповідно до частини першої статті 37 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої інстанції).

03 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 16 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов його позичальник отримала кредит у розмірі 158 700 доларів США зі сплатою 12,4 % річних з кінцевим строком до 16 січня 2029 року.

Кредитні зобов'язання позичальника були забезпечені порукою ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2, що підтверджується окремими договорами поруки, які були укладені між указаними особами та АКІБ «УкрСиббанк».

Встановлено, що поручитель ОСОБА_5 помер.

ПАТ «УкрСиббанк» 29 жовтня 2014 року надіслало відповідачам вимоги про погашення простроченої заборгованості протягом 31-го календарного дня з дати отримання повідомлення, що підтверджується вимогами від 29 жовтня 2014 року.

ОСОБА_1 належним чином не виконала своє кредитне зобов'язання.

Відповідно до наданого банком розрахунку станом на 19 березня 2015 року заборгованість позичальника перед ПАТ «УкрСиббанк» становить 256 841,78 дол. США та 803 189,92 грн, у тому числі: 127 249,81 дол. США - заборгованість за кредитом, 129 591,97 дол. США - заборгованість за відсотками, 803 189,92 грн - пеня (729 274,08 грн - пеня за прострочення сплати відсотків, 73 915,84 грн - пеня за прострочення сплати кредиту).

Згідно з умовами договору факторингу від 21 вересня 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» передало, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» прийняло право грошової вимоги, що належить банку, і стало кредитором, зокрема за кредитним договором від 16 січня 2008 року, який укладений з ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України та частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.

У матеріалах справи немає належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості розміру боргу.

Заперечуючи проти заявлених вимог, ОСОБА_2 вказувала, що на іпотечне (заставне) майно звернуто стягнення, за виконавчим написом нотаріуса це майно примусово відчужене та реалізовано на користь первісного позивача. Сума від реалізації майна кредитором не врахована, тому заборгованість є завищеною.

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте вказані доводи відповідача залишено поза увагою, не спростовано наявними у справі доказами.

Також у матеріалах справи немає виконавчого напису, на підставі якого звернуто стягнення на іпотечне (заставне) майно боржника.

Отже, судами не встановлено, яка сума була стягнута на підставі виконавчого напису та за який період.

Посилання суду на те, що банком зараховано 31 450,19 дол. США як вартість реалізованого майна, не заслуговують на увагу, оскільки виконавчого напису в матеріалах справи немає, тому перевірити обґрунтований розрахунок заборгованості немає можливості.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Разом з тим місцевий суд і суд апеляційної інстанції достовірно не з'ясували розміру заборгованості за кредитним договором з урахуванням вчиненого виконавчого напису та не перевірили періоду, за який вона нарахована.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Крім того, відповідно до наданих банком довідок-розрахунків заборгованість зі сплати тіла кредиту виникла з 17 березня 2008 року, а заборгованість зі сплати відсотків - 29 лютого 2008 року.

Однак суди залишили поза увагою заяву представника ОСОБА_1 про застосування позовної давності, унаслідок чого не перевірили її дотримання позивачем за заявленим у грудні 2014 року позовом, строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Суди припустилися помилки щодо застосування зазначених правових норм і не врахували доводів відповідача щодо спливу позовної давності з огляду на те, що позичальник припинив здійснювати погашення заборгованості перед банком: за процентами - 29 лютого 2008 року, за тілом кредиту - 17 березня 2008 року.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Проте суди не перевірили наданий позивачем розрахунок заборгованості, не встановили всіх складових кредитного боргу.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1825цс15.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже, судові рішення суду необхідно скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 07 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська