РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/12607/18

Провадження № 2/638/4491/18

25.10.2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Скрипаченко В. Р.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України, третя особа: виконуючий обовязки директора ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 28.08.2018 року поштовим засобом звязку звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України, третя особа: виконуючий обовязки директора ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом №180-К від 13 серпня 2018 року його звільнено з посади наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів інституту сцинтиляційних матеріалів НАН України у звязку з закінченням строку трудового договору у відповідності до ч.2 ст.36 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним виходячи з наступних підстав. 24.07.2017 року безпосередній керівник позивача - ОСОБА_5 та завідувач лабораторії запросили його до відділу кадрів інституту сцинтиляційних матеріалів НАН України, де в примусовому порядку, під загрозою звільнення або створення умов, що унеможливлюють його працю, без укладання трудового договору, змусили написати заяву про переведення на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів. Вказану заяву щодо «пониження по роботі» добровільно наміру подавати позивач не мав, оскільки в 2016 році пройшов атестацію, мав безліч трудових досягнень та заохочень, був вимушений піти на вказаний крок. Окрім того, після «переведення» на іншу посаду позивач фактично виконував ту саму роботу як і раніше та в тих самих умовах, тобто переведення носило лише формальний характер та жодним чином не вплинуло на наукову діяльність позивача та її результати. Приймаючи до уваги, що він є видатним науковцем та має безліч запатентованих винаходів у сфері наукової діяльності (84 друкованих праці та 16 патентів) та має намір здобути певні пільги у звязку з втратою здоровя під час виконання роботи і інституті, на початку серпня 2018 року до позивача з боку керівника інституту особисто та через безпосереднього керівника - ОСОБА_5, патентовода ОСОБА_6, інших керівників в ультимативній формі висуватись вимоги щодо відчуження прав позивача як винахідника на його винаходи, створювались перепони у зростанні в науковій діяльності. Вважає, що продовження виконання ним своїх трудових обов'язків після 01 серпня 2018 року на підставі наказу №202-К від 24 липня 2017 року за відсутності належно оформлених змін до нього і його дії, з огляду на положення ч.1 ст.39-1 КЗпП України дія зазначеного договору вважається продовженою на невизначений строк. Отже, звільняти його з підстав закінчення строку договору відповідач не мав права. Характер виконання роботи наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів дозволяє встановлювати постійність цих трудових відносин та нічим не зумовлює укладання лише строкового договору. Не передбачено це й нормами діючого законодавства. Жодного письмового договору стосовно його роботи на підприємстві з 01 серпня 2017 року позивач не укладав. Більш того - наказ №202-К від 24 липня 2017 року не містить посилань про строковість виконання позивачем обовязків наукового співробітника, або будь - яких інших передумов їх виконання. Вважає наказ №180-К від 13 серпня 2018 року незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Також, у разі скасування оскаржуваного наказу, вважає необхідним поновити його на посаді наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів інституту сцинтиляційних матеріалів НАН України.Незаконним звільненням порушено його конституційне право на працю, внаслідок незаконних дій з боку керівництва позивач зазнав сильного стресу, жахливих моральних переживань і страждань, ганьби і зневіри, втратив нормальні життєві зв'язки, став відірваний від справи всього свого життя, свого трудового колективу, наукової спільноти та результатів своїх наукових досягнень, залишився без засобів для існування, а тому вважає обґрунтованою вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 20 000 грн. З урахуванням уточненої позовної заяви просить суд: 1) скасувати наказ №180-К від 13 серпня 2018 року щодо звільнення ОСОБА_2 у звязку з закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України; 2) поновити ОСОБА_2 на посаді наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів інституту сцинтиляційних матеріалів НАН України, 3) стягнути з ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення 15 серпня 2018 року в розмірі 10272, 99 грн.; 4) стягнути з ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, спричинену незаконним звільненням у розмірі 20000, 00 грн.; 5) вирішити питання про розподіл судових витрат.

Представник відповідача - ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України надав до суду відзив, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2, посилаючись на наступне. 19.04.2017 року ОСОБА_7 радою ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України прийнято рішення про зміну структури ОСОБА_3, з метою удосконалення організації роботи та оптимізації науково - технічної діяльності, спрямованої на виконання тематичних планів. На даному засіданні були присутні 21 член ОСОБА_7 ради (з 25 за списком) та 116 вчених ІСМА НАН України. Пропозиції щодо зміни структури обговорювались на засіданні ОСОБА_7 ради, заслуховували побажання трудового колективу, вирішувалися питання, які саме відділи та лабораторії будуть реорганізовані та ліквідовані, після чого було проведено голосування, рішення прийняте одноголосно. Таким чином, про зміни істотних умов праці роботодавець повідомив працівників майже за 4 місяці до їх запровадження, що є фактично повідомленням працівників про заплановану зміну умов укладеного з ними трудових договорів з пропозицією продовжити роботу за новими умовами. Відповідно до наказу від 21.07.2018 року №79 про введення в дію з 01.08.2018 року структури, було проведено реорганізацію шляхом ліквідації одного відділу, чотирьох лабораторій та трьох секторів. У звязку з ліквідацією лабораторії, у який працював позивач, 21.07.2017 року він надав письмову заяву, в якій просив перевести його з 01.08.2018 року на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляторів на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_8 до її фактичного виходу на роботу. З умовами та оплатою праці він був ознайомлений, що підтверджується його підписом. ОСОБА_9 наказу від 24.07.2017 року №202-к «Про переведення ОСОБА_2Ф», позивача було переведено з 01.08.2017 року на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляторів по строкову договору на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років ОСОБА_8. З наказом позивача було ознайомлено 25.07.2017 року під розпис. З огляду на зазначене, переведення позивача на іншу посаду (в тому числі нижчу) відбулось за його власною ініціативою. Позивача було звільнено 13.08.2018 року на підставі наказу від №180-к по закінченню строку трудового договору ОСОБА_2 та виходом на роботу основного працівника ОСОБА_8 у звязку з досягненням дитиною трьох років 16 серпня 2018 року, про що було видано відповідний наказ №166-к від 03.08.2018 року «Про вихід на роботу ОСОБА_8М.». Позивач не надав жодного доказу, який підтверджував тиск або примус з боку керівництва ОСОБА_3 на позивача. Навпаки, йому було запропоновано на свій роздум вибрати дві вакансії, які на той час мали місце. 13.08.2018 року позивач ознайомився з наказом №166-к «Про вихід ОСОБА_8М.», але категорично відмовився ставити підпис про ознайомлення, про що, у його присутності, було складено акт №1 від 03.08.2018 року про відмову від проставлення підпису про ознайомлення з наказом. 13.08.2018 року відповідач видав наказ №180-к «Про звільнення ОСОБА_2Ф.», підстава для видання наказу: наказ від 24.07.2017 року №202-к (Про переведення ОСОБА_2Ф.) та наказ від 03.08.2018 року №166-к (Про вихід на роботу ОСОБА_8М.), з даним наказом позивач ознайомився, проте ставити підпис про його ознайомлення та отримувати копію категорично відмовився, про що у його присутності було складено акт №2 від 13.08.2018 року про відмову від проставлення підпису про ознайомлення з наказом. 14.08.2018 року позивач звернувся до відділу кадрів, щоб йому видали «Обхідний лист». Обхідний лист було виписано у його присутності, із зазначенням кількості днів невикористаної щорічної відпустки, позивач самостійно обійшов відповідні структурні підрозділи ОСОБА_3 (для проставляння відміток щодо відсутності заборгованості при звільненні, зняття з обліку тощо). 15.08.2018 року в бухгалтерії було проведено розрахунок нарахованої суми, належної працівникові при звільненні. Позивач письмово ознайомився з нарахованою сумою та отримав на руки трудову книжку. Оскільки звільнення відбулось на законних підставах, то і підстави для стягнення моральної шкоди відсутні.

Третя особа - директор ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України ОСОБА_4 надав до суду письмові пояснення, згідно яких вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню. 19.04.2017 року ОСОБА_7 радою ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України прийнято рішення про зміну структури ОСОБА_3, з метою удосконалення організації роботи та оптимізації науково - технічної діяльності, спрямованої на виконання тематичних планів. У звязку з ліквідацією лабораторії, у який працював позивач, 21.07.2017 року ОСОБА_2 надав письмову заяву, в якій просив перевести його з 01.08.2018 року на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляторів на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_8 до її фактичного виходу на роботу. Позивача було звільнено 13.08.2018 року на підставі наказу від №180-к по закінченню строку трудового договору ОСОБА_2 та виходом на роботу основного працівника ОСОБА_8 у звязку з досягненням дитиною трьох років 16 серпня 2018 року, про що було видано відповідний наказ №166-к від 03.08.2018 року «Про вихід на роботу ОСОБА_8М.». Позивач не надав жодного доказу, який підтверджував тиск або примус з боку керівництва ОСОБА_3 на позивача. Окрім того, в період з липня 2017 року по серпень 2018 року ОСОБА_7 ОСОБА_3 було проведено 2 засідання, на якому були обявлені вакантні посади, на заміщення яких позивачу можна було подати свою заявку, а саме 1 вакансія старшого наукового співробітника, 4 вакансії наукових співробітників та 4 молодших наукових співробітників (засідання вченої ради від 08.12.2017 р, також 6 вакансій завідуючих відділу, лабораторій та секторів; 1 вакансія провідного наукового інженера, 1 вакансія наукового співробітника та 4 вакансій молодших наукових співробітників (засідання 19.04.2018 року). Оскільки заміщення та призначення на наукові посади проводиться за конкурсом, відповідно до вимог законодавства з публікацією оголошення про конкурс. Позивачем не було прийнято участі у вищезазначених конкурсах. Таким чином, позивач не мав бажання щодо зміни посади або умов трудового договору. Оскільки звільнення відбулось на законних підставах, то і підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

17.10.2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненою позовною заявою, у якій збільшив позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення 15 серпня 2018 року в розмірі 21035, 17 грн.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_9 зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

ОСОБА_9 зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_9 частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці закріплено Кодексом законів про працю України.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Як визначено у статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як встановлено матеріалами справи, а саме витягом з протоколу №4 засідання ОСОБА_7 ради ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України від 19 квітня 2017 року, ОСОБА_7 радою ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України прийнято рішення про зміну структури ОСОБА_3 з метою удосконалення організації роботи ІСМА, оптимізації науково - технічної діяльності, спрямованої на виконання тематичних планів, зокрема: 1) ліквідовано: відділ матеріалознавства та інженерії сцинтиляційних кристалів (2311), калібрувальний сектор (2901-1), сектор стандартизації (2901-2), сектор впровадження методик дослідження сцинтиляторів (2836), лабораторію оксидних сцинтиляційних кристалів (2302-1), лабораторію галоїдних сцинтиляційних кристалів (2302-2); 2) реорганізовано: відділ синтезу сцинтиляційних матеріалів (2304) у лабораторію синтезу сцинтиляційних матеріалів зі збереженням шифру, відділ пластмасових сцинтиляторів (2306) у лабораторію пластмасових сцинтиляторів зі збереженням шифру, відділ технології вирощування монокристалів шляхом створення у його складі лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів (2302-2), відділ метрології у відділ метрології та вимірювань (2901), відділ нанокристалічних матеріалів (2315) у відділ наноструктурних матеріалів (2315), лабораторію систем управління (2319-1) у лабораторію пристроїв для детектування іонізуючого випромінювання (2319-1).

ОСОБА_9 наказу в. о директора ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України ОСОБА_10 «Про введення в дію з 01.08.2017 року структури» №79 від 21.07.2017 року, з 01.08.2017 року проведено реорганізацію структури інституту.

Як вбачається із копії заяви ОСОБА_2 від 21.07.2017 року на імя директора ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України, позивач просить перевести його з 01.08.2017 року на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів 2302-02 на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_8 до фактичного виходу; з умовами та оплати праці ознайомлений.

Відповідно до наказу в. о директора ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України ОСОБА_10 «Про переведення ОСОБА_2 Ф.» від 24.07.2017 року №202-к, ОСОБА_2, старшого наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів (код 2311-1) з 01.08.2017 року переведено на посаду наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів (код 2302-2) по строковому договору на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років ОСОБА_8 Підстава заява ОСОБА_2

ОСОБА_9 наказу директора ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України ОСОБА_4 «Про вихід на роботу ОСОБА_8М.» №166-к від 03.08.2018 року, з 16 серпня 2018 року ОСОБА_8, наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів (код 2302-2) вважати такою, що приступила до роботи після закінчення відпустки для догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку з повним робочим днем (40 годин на тиждень). Підстава заява ОСОБА_8

ОСОБА_9 «Про відмову ОСОБА_2 від проставлення підпису про ознайомлення з наказом» від 03.08.2018 року №1, науковий співробітник лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів ОСОБА_2 ознайомився з наказом директора ІСМА НАН України №166-к від 03.08.2018 року «Про вихід на роботу ОСОБА_8М.» та відмовився від проставлення дати та підпису про ознайомлення з наказом.

Відповідно до наказу директора ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України ОСОБА_4 «Про звільнення ОСОБА_2 Ф.» №180-к від 13.08.2018 року, ОСОБА_2, наукового співробітника лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів (код 2302-2) звільнено з 15 серпня 2018 року у звязку з закінченням строку трудового договору п. 2 ст. 36 КЗпП України. Підстави: наказ від 24.07.2017 року №202-к, наказ від 03.08.2018 року №166-к.

ОСОБА_9 «Про відмову ОСОБА_2 від проставлення підпису про ознайомлення з наказом» від 13.08.2018 року №2, науковий співробітник лабораторії тугоплавких сцинтиляційних матеріалів ОСОБА_2 ознайомився з наказом директора ІСМА НАН України №180-к від 13.08.2018 року «Про звільнення ОСОБА_2 Ф.» та відмовився від проставлення дати та підпису про ознайомлення з наказом.

У відповідності із частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації, або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як визначено статтею 23 Кодексу законів про працю України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. При цьому, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів», при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є закінчення його строку.

Отже, договірний характер трудових відносин обумовлює вільне виявлення волі сторін на вступ у трудові відносини.

Трудовий договір позивача ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України,укладався за згодою позивача виключно на умовах його строковості, про що вказано і у заяві ОСОБА_2 від 21.07.2017 року, і у наказі в. о директора ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів Національної академії наук України ОСОБА_10 «Про переведення ОСОБА_2 Ф.» від 24.07.2017 року №202-к, а тому доводи позивача про відсутність відомостей про строковість виконання його трудових обовязків судом відхиляються.

Трудовий договір вичерпав свою дію, трудові відносини з позивачем припинені у звязку із закінченням погодженого сторонами строку, на який він укладався. Позивач, виконуючи обовязки за строковим трудовим договором, достовірно знав дату його закінчення, проте погодився на пропозицію відповідача укласти строковий трудовий договір, знаючи також про відсутність гарантії постійного працевлаштування в інституті, при цьому права позивача порушені не були ні під час прийняття його на роботу, ні під час звільнення, а тому судовому захисту не підлягають.

З приводу відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000 (двадцять) грн., яку позивач просить стягнути з відповідача у звязку з незаконним звільненням, суд зазначає наступне.

Так, у відповідності із частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як розяснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому у відповідності до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Оскільки протиправність у діях (бездіяльності) заподіювача, на думку позивача, моральної шкоди ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України, позивачем під час судового розгляду не доведена, суд приходить до висновку, що моральна шкода на користь позивача стягненню не підлягає.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

ОСОБА_9 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_9 до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обовязку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, зокрема щодо порушення відповідачем трудового законодавства під час його звільнення на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю.

Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом повязувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для визнання звільнення незаконним та поновлення його на роботі. Оскільки судом не встановлено порушень законодавства при звільненні позивача з роботи, не підлягають задоволенню і похідні вимоги щодо скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі. Інші доводи позивача цих висновків не спростовують. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.36, 232 КЗпП України та на підставі ст.ст.12, 13, 43, 49, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272-274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України, третя особа: виконуючий обовязки директора ОСОБА_3 сцинтиляційних матеріалів НАН України ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26.10.2018 року.

Головуючий: