ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 жовтня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/1414/17

Головуючий у першій інстанції - Меженнікова С.П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/105/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Шкарупою Ю.В.

учасники справи: позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Демарк»,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинський Віталій Миколайович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 червня 2018 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного тексту - 05.07.2018) у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Демарк» про визнання договору іпотеки недійсним, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та зняття заборони відчуження нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Демарк» про визнання договору іпотеки недійсним, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та зняття заборони відчуження нерухомого майна. В обґрунтування позову посилався на те, що у 2006 році між ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Інвестекоїр» та ПАТ «Банк «Демарк» було укладено кредитний договір на забезпечення якого між сторонами у справі укладено Іпотечний договір предметом якого є «незавершена будівництвом Чернігівська біологічна фабрика обласної станції захисту рослин», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. У 2011 році рішенням виконавчого комітету Новобілоуської сільської ради було присвоєно іншу адресу: АДРЕСА_1.

У 2007 році на підставі Іпотечного договору приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А. вчинено виконавчий напис № 2363 про звернення стягнення на передане в іпотеку майно.

Позивач вважає, що при укладенні Іпотечного договору сторонами не було дотримано вимог закону, що діяв у той період, а саме положень ст. 5, 16 ЗУ «Про іпотеку», та ч. 3 ст. 331 ЦК України, а тому Іпотечний договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

В позові посилається, що на момент укладання оспорюваного договору передача в іпотеку об»єктів незавершеного будівництва здійснювалась виключно шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об»єкт незавешеного будівництва, а не самого об»єкту незавершеного будівництва чи майнових прав на нього. Права користування земельною ділянкою, на якій розташований об»єкт незавершеного будівництва, в іпотеку не передавалися, що унеможливлює само по собі виникнення іпотеки об»єкта незавершеного будівництва.

Виконавчий напис було вчинено на підставі договору іпотеки, який визнається недійсним, він повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню.

В позові ОСОБА_2 просив визнати недійсним з моменту укладення Іпотечний договір, укладений між ПАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинським В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 242, предметом якого є: незавершена будівництвом Чернігівська біологічна фабрика обласної станції захисту рослин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 2363 від 16 жовтня 2007 року, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Гостар Л.А. на підставі Іпотечного договору від 02.03.2006, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинським В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 242, про звернення стягнення на передане в іпотеку майно, незавершену будівництвом Чернігівську біологічну фабрику обласної станції захисту рослин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, таким, що не підлягає виконанню.

Зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме: незавершена будівництвом Чернігівська біологічна фабрика обласної станції захисту рослин, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, накладену приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинським В.М., зареєстровану в реєстрі 02.03.2006 року за № 25.

Рішенням Чернігівського районного суду від 26.06.2018 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Демарк» про визнання договору іпотеки недійсним, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та зняття заборони відчуження нерухомого майна - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано наявністю підстав для застосування строку позовної давності про який було заявлено стороною відповідача, під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки у задоволенні позову про визнання недійсним Іпотечного договору відмовлено, то похідні від неї вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, зняття заборони відчуження нерухомого майна, не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського районного суду від 26.06.2018, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, судом не з»ясовано усіх фактичних обставин, що мають значення для справи.

У скарзі заявник посилається, що судом не з»ясовано часу, коли позивач довідався, або міг довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, та наявності підстав для застосування позовної давності. Посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі № 6-75цс15.

Зазначає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про вчинення Іпотечного договору останній дізнався коли звернувся до адвоката за консультацією з приводу відповідності спірного Іпотечного договору вимогам законодавства, який було надано у квітні 2017 року.

У поясненнях на апеляційну скаргу Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Банку «Демарк» Паламарчук В.В. просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення місцевого суду від 26.06.2018 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Банк не визнає апеляційну скаргу, і вважає, що рішення в частині застосування строку позовної давності, як підстави в задоволенні позову, законним, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права при повному та об»єктивному з»ясуванні всіх обставин справи.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу державного майна об"єкта незавершеного будівництва Чернігівської біологічної фабрики обласної станції захисту рослин від 17.03.2000, посвідченого приватним нотаріусом Борисенко Н.Б., додатковою угодою до договору від 10.10.2000 посвідченою приватним нотаріусом Борисенко Н.Б., договором від 20.05.2004, посвідченого приватним нотаріусом Ковтун К.В., яким внесено зміни до договору купівлі-продажу щодо строків завершення будівництва, предмет іпотеки: незавершене будівництво біологічної фабрики обласної станції захисту рослин, належав на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2 (а.с.60-64).

Відповідно до Договору оренди земельної ділянки від 29.08.2000, зазначене незавершене будівництво, на момент укладення Іпотечного договору, знаходилося на території Новобілоуської сільської ради Чернігівського району та області, на орендованій позивачем земельній ділянці (а.с.14-17).

01.03.2006 року між ВАТ «Банк «Демарк» та ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Інвестекоїр» укладено Кредитний договір №132, за яким банк надав позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 1150000,00, строком по 28.02.2007 (а.с. 44-45).

З метою забезпечення виконання зобов»язань за вказаним вище Кредитним договором 02.03.2006 між ВАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_2, який виступив як Майновий поручитель ТОВ «Українсько-німецьке спільне підприємство «Інвестекоїр», укладено Іпотечний договір, згідно якого предметом іпотеки є: незавершена будівництвом Чернігівська біологічна фабрика обласної станції захисту рослин літ.»А-2» готовністю 96%; склад літ. «Б-1» -93% готовністю, знос-20%; гараж лі. «В-1» -95% готовності, знос 20%, підстанція літ."Г-1"- 55 % готовності, знос 20%; теплиця літ "Д-1", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинським В.М. (а.с. 46-50).

Матеріали справи містять копію ухвали Чернігівського районного суду від 16.10.2013 та Витяг про державну реєстрацію прав від 11.05.2011, об»єкту незавершеного будівництва Чернігівської біологічної фабрики обласної станції захисту рослин, з яких вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету Новобілоуської сільської ради № 48 від 14.04.2011 присвоєно адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 18-19).

Підставою для відмови в позові став пропуск строку позовної давності про який заявила сторона відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з"ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на момент укладення оспорюваного договору іпотеки, передача в іпотеку обєктів незавершеного будівництва здійснювалась шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об»єкт незавершеного будівництва.

За змістом ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», якщо земельна ділянка, на якій розташована будівля (споруда), що передається в іпотеку, належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлю (споруду) її новий власник набуває права і обовязки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею).

Заборона та обмеження щодо передачі в іпотеку права на оренду земельної ділянки державної або комунальної власності для забудови були встановлені Законом України від 16 вересня 2008 р. № 509-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» шляхом внесення змін до ст. 413 ЦК України та ст. 93 ЗК України. Цим нормам зворотної дії в часі не надано, а на момент укладення оспорюваного договору іпотеки (2 березня 2006 року) законодавство України таких обмежень не встановлювало.

В той же час, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов»язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об»єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Обов»язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Частина п»ята статті 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобов»язаннях з визначеним або невизначеним строком виконання.

Так, згідно із цією нормою за зобов»язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов»язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред»явити вимогу про виконання зобов»язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Правило цієї норми є спеціальним, тобто застосовується й тоді, коли заінтересована особа не знала і не могла знати про порушення свого права.

Разом з тим, положення частини п»ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов»язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-75цс15.

В даному випадку позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання договору іпотеки недійсним, з яким і пов»язував наявність правових підстав для задоволення решти позовних вимог.

Як вбачється, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що до позовних вимог позивача про визнання недійсним укладеного 02.03.2006 Іпотечного договору відповідно до статті 257 ЦК України встановлено позовну давність тривалістю у 3 роки.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину, в даному випадку - 02.03.2006, а тому перебіг позовної давності обчислюється саме з цієї дати.

Таким чином строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом сплив 02.03.2009 року.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

З матеріалів справи вбачається, що про застосування строку позовної давності заявлено відповідачем (а.с. 35), таким чином суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову за попуском строку позовної давності, щодо вимог про визнання договору іпотеки недійсним та відповідно і до похідних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, зняття заборони відчуження нерухомого майна.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги, що судом не з»ясовано часу, коли позивач довідався, або міг довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, та наявності підстав для застосування позовної давності, є неогрунтованими. В суді апеляційної інстанції було встановлено, що заява щодо поновлення строку звернення до суду не подавалась.

Не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і доводи, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про вчинення Іпотечного договору останній дізнався коли звернувся до адвоката за консультацією з приводу відповідності спірного Іпотечного договору вимогам законодавства, який було надано у квітні 2017 року, оскільки відповідно до пояснень представника в суді апеляційної інстанції, зазначений правовий висновок не був предметом дослідження в суді першої інстанції, та був наданий до справи разом з апеляційною скаргою.

Таким чином, не спростовують доводи апеляційної скарги і правильне посилання суду першої інстанції на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 03.02.2016 у справі № 6-75цс15, оскільки ОСОБА_2 є стороною правочину (а.с. 9-11) вимоги про недійсність якого заявлені.

Безпідставними є висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсним Іпотечного договору в порядку ст. 215 ЦК України, оскільки передача в іпотеку об»єкту незавершеного будівництва Чернігівської біологічної фабрики обласної станції захисту рослин, відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про іпотеку», повинна була здійснюватись шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований цей об»єкт, зокрема права оренди земельної ділянки, але такі вимоги закону при укладенні оспорюваного іпотечного договору дотриманні не були, проте це не призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Судове рішення у повному обсязі складено 22.10.2018.

Головуючий Судді: