Справа № 161/9819/18
Провадження № 4-с/161/83/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: головуючої судді Пушкарчук В.П.

з участю секретаря судового засідання - Загоровської І.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку скаргу ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3 щодо стягнення виконавчого збору , -

в с т а н о в и в:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії старшого державного виконавця Другого відділу виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3 щодо стягнення виконавчого збору. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.05.2006 року між ОСОБА_4 та АТ «РБ Аваль» був укладений кредитний договір №014/1101/26685 про надання кредиту в розмірі 145000 дол США, з процентною ставкою 14,00 % річних. Вказує, що 15.05.2006 року між ним та банком був укладений договір поруки. 25.11.2013 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області були задоволені вимоги банку щодо стягнення з ОСОБА_4 В.П. та його, як поручителя, заборгованості за кредитним договором в розмірі 877688,60 грн. На виконання рішення суду було видано два виконавчі листи та державним виконавцем другого відділу ДВС було відкрите виконавче провадження про примусове виконання рішення суду. Скаржник зазначає, що 27.04.2018 року між ним та АТ «ОСОБА_5 Аваль» була укладена Угода №1 про розірвання договору поруки №б/н від 15.05.2006 року. Згідно з цією Угодою були повністю припинені зобовязання, визначені договором поруки. Таким чином, Угодою №1 від 27.04.2018 року були фактично скасовані зобовязання за договором поруки б/н від 15.05.2006 року, який укладався в забезпечення кредитного договору № 014/1101/26685 від 15.05.2006 року. Зазначає, що ухвалою Луцького міськрайонного суду від 16.05.2018 року виконавчий лист на підставі якого проводилось утримання з його пенсії визнано таким, що не підлягає виконанню. Державний виконавець володіючи інформацією не повідомила його про повторне відкриття провадження, що призвело до утримання з нього зайвих сум з пенсії. На підставі наведеного просив суд, визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Голюк Т.В. відносно проведення виконавчих дій, а саме стягнення виконавчого збору по виконавчому листу №0308/12369/12 та скасувати постанову винесену 05.05.2018 року старшим державним виконавцем Голюк Т.В. про відкриття виконавчого провадження, якою передбачено стягнення з нього виконавчого збору в сумі 87 929 грн 81 коп. та постанову від 16.05.2018 року про виправлення помилки у процесуальному документі якою розмір виконавчого збору визначений в сумі 85 597 грн 06 коп. Скаржник ОСОБА_1 подав заяву про розгляд скарги у його відсутності, вимоги підтримав з підстав, викладених у скарзі. Представник АТ «Райффійзен банк Аваль» ОСОБА_6 на адресу суду надіслала заяву про розгляд справи у відсутності, вимоги викладені в скарзі підтримує та просила скаргу задоволити. Старший державний виконавець другого відділу ДВС м. Луцьк ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_3 на адресу суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Вимоги заявлені в скарзі не визнає та просить відмовити в задоволенні скарги. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, проаналізувавши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з наступних підстав. Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Судові рішення виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». При цьому гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотриманням таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. Цивільний процесуальний кодекс України встановлює, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. За змістом п.5 ч.1 ст.3 цього Закону постанови державних виконавців, зокрема про стягнення виконавчого збору, є виконавчими документами. З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Тобто, закон містить пряму вказівку на вид судочинства, у якому мають розглядатися справи щодо оскарження дій і постанов державних виконавців, зокрема, про стягнення виконавчого збору, а саме в порядку адміністративного судочинства. Згідно із правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Такі висновки відповідають правовій позиції ОСОБА_7 Верховного Суду, яка викладена у постанові від 06 червня 2018 року №12-93гс18. Такі ж правові висновки Верховного Суду містяться і у постановах від 13 червня 2018року у справі №307/1451/15-ц (провадження № 14-177цс18)та від 04 липня 2018року у справі № 646/1611/17 (провадження № 61-34св17) де в мотивувальних частинах звернуто увагу на те, що із набранням чинності ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» категорія справ щодо оскарження постанов про стягнення виконавчого збору підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. З огляду на те, що оскаржується постанова державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, то розгляд даної справи має відбуватися в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням приписів ст. 287 КАС України. Отже дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Згідно із п. 1 ч.1 ст. 255 даного Кодексу суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 142, 206, 255, 256 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_3 щодо стягнення виконавчого збору- закрити. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області В.П. Пушкарчук