Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 160/497/17

провадження № 61-14461св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 30 листопада 2017 року у складі судді Корнелюка В. С. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2018 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Киці С. І., Данилюк В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації та виселення.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначила, що вона є власником будинку АДРЕСА_1. В цьому будинку прописані вона та відповідач, який є її колишнім чоловіком. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у будинку, продовжує вчиняти сварки, що негативно впливає на неї, не приймає участі в утриманні будинку та його ремонті, чим завдає їй значних матеріальних збитків, на прохання переїхати із належного їй будинку, відповідач відмовляє.

Враховуючи наведене, позивач просила виселити ОСОБА_5 із належного їй житлового будинку АДРЕСА_1 та зняти останнього з реєстраційного обліку за цією адресою.

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 30 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Постановою Апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування своїм майном, проте позивач не довела, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні її власним будинком.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 30 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2018 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що висновок суду першої інстанції, «що оскільки позивачем надано неправдиву інформацію щодо вчинення скандалів ОСОБА_5, суд ставить під сумнів твердження позивача про те, що відповідач жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає їй значних матеріальних збитків, а відтак, суд вважає правдивими пояснення відповідача про те, що останній сплачував комунальні платежі, ніс інші витрати щодо утримання будинку….», є таким, що зроблений на припущеннях та суперечить принципам рівності та змагальності сторін. Крім того, в оскаржуваних рішеннях судами не застосовано правову позицію висловлену в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, на яку посилався представник позивача в судових засіданнях.

Ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Локачинської державної нотаріальної контори Волинської області Велемчаницею А. І. 09 серпня 2002 року.

Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 грудня 1988 року по 18 вересня 2012 року.

ОСОБА_5 прописаний та проживає у належному позивачу вищезазначеному будинку, разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_7

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Враховуючи наведене, суди належним чином оцінивши подані сторонами докази дійшли правильного висновку про відсутність підстав для виселення відповідача із належного позивачу житлового будинку, оскільки відповідач вселився у будинок зі згоди власника, а позивач не довела, що останній чинить їй перешкоди у користуванні її власним жилим приміщенням.

Доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки по своїй суті не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення, а лише зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 30 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик