Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 381/2277/16-ц

провадження № 61-28978св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідач 1 - Фастівська міська рада Київської області,

представник відповідача 1 - Мосійчук Денис Леонідович,

відповідач 2 - ОСОБА_4,

відповідач 3 - Управління Держгеокадастру у Фастівському районі Київської області,

представник відповідача 3 - Юрійчак Іванна Миколаївна,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області у складі судді Бутенка В. О. від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Суханової Є. М. від 20 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фастівської міської ради Київської області, ОСОБА_4, Управління Держгеокадастру у Фастівському районі Київської області про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення виконкому Фастівської міської ради від 23 травня 1996 року № 106/120 їй надано земельну ділянку площею 600 кв. м на АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку та господарських споруд. 16 квітня 1997 року укладено договір про надання відповідної земельної ділянки та розпочато будівництво за планом забудови. За рішенням органу місцевого самоврядування від 19 лютого 1998 року № 35/15 їй надано право отримати безкоштовно у приватну власність зазначену вище земельну ділянку. Проте, за станом її здоров'я оформлення необхідної документації було відкладено до 2014 року. 23 грудня 2014 року рішенням Фастівської міської ради Київської області № 2189-LXI-YI їй повторно було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування будинку. Після чого з'ясувалось, що більша частина її земельної ділянки за рішенням Фастівської міської ради Київської області від 30 серпня 2012 року №1837-XXIX-YI передана у власність ОСОБА_4

Вважає, що рішення органу місцевого самоврядування про виділення відповідачу спірної земельної ділянки та виданий на підставі цього рішення державний акт на право приватної власності на земельну ділянку є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки видані без погодження відповідачем з нею, як суміжним землекористувачем, меж земельної ділянки, внаслідок чого відбулося захоплення частини належної їй земельної ділянки.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих у розумінні приписів статті 60 ЦПК України 2004 року доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо незаконного надання ОСОБА_4 земельної ділянки та отримання нею державного акта на право власності на земельну ділянку, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та вирішити спір по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій розглянули справу упереджено, не з'ясували належним чином всіх обставин справи та не надали належної оцінки поясненням сторін та наданим доказам. Зокрема, безпідставно не взяли до уваги схему розташування земельної ділянки на АДРЕСА_1, з якої чітко вбачається входження більшої частини належної позивачу земельної ділянки до складу ділянки, наданої у власність відповідачу. Суди не врахували, що погодження меж із позивачем, як суміжним землекористувачем, при передачі спірної земельної ділянки у власність відповідачу не відбулося.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд установив, що відповідно до рішення виконкому Фастівської міської ради Київської області від 23 травня 1996 року № 106/120 ОСОБА_1 було надано земельну ділянку площею 600 кв. м на АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку та господарських споруд, а рішенням виконкому Фастівської міської ради Київської області від 19 лютого 1998 року № 35/15 позивачу надано право на безкоштовну приватизацію цієї земельної ділянки.

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 30 серпня 2012 року № 1837-XXIX-YI ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0997 га на АДРЕСА_2 цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а рішенням Фастівської міської ради Київської області від 29 листопада 2012 року № 23/99-XXXIY-YI даний проект було затверджено та видано ОСОБА_4 державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

23 грудня 2014 року рішенням Фастівської міської ради Київської області № 2189-LXI-YI ОСОБА_1 повторно надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 у власність для будівництва і обслуговування будинку.

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 посилалась на порушення своїх прав як суміжного землекористувача, оскільки більша частина належної їй земельної ділянки за рішенням Фастівської міської ради Київської області від 30 серпня 2012 року № 1837-XXIX-YI була передана у власність відповідачу ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Вирішуючи питання обґрунтованості звернення позивача до суду з відповідним позовом, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність позову, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що земельна ділянка відповідача частково накладається на земельну ділянку, виділену позивачу, а клопотання про проведення експертизи позивачем заявлено не було.

Разом із тим, суди не врахували, що рішення Фастівської міської радивід 23 травня 1996 року № 106/120 та від 19 лютого 1998 року № 35/15, якими позивачу було виділено земельну ділянку площею 600 кв. м на АДРЕСА_1 та надано право на її безкоштовну приватизацію, та рішення від 23 грудня 2014 року № 2189-LXI-YI, яким повторно позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою, є чинними та ніким не оспорювалися.

Виділена позивачу вказаними рішеннями Фастівської міської ради земельна ділянка від останньої в установленому законом порядку не вилучалася й позивач від неї не відмовлялася.

Матеріали справи не містять факту відмови або ухилення позивача від проведення судової земельної експертизи під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Зі схеми розташування земельної ділянки ОСОБА_1, яка виготовлена ФОП інженер-землевпорядником ОСОБА_6, вбачається перетин земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Таким чином, у порушення вимог статей 212-214, 303 ЦПК України 2004 року суди не здійснили юридичної оцінки усіх фактичних обставин справи, належним чином не встановили, чи порушуються права позивача як суміжного землекористувача за наявності обставин, якими позивач обґрунтовувала свій позов, які належним чином досліджені не були.

Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвіссарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року).

Таким чином ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу вимог статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 20 липня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів попередніх інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило