Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/17542/15-ц

провадження № 61-11057св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року у складі судді Піхур О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2016 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 (до зміни прізвища - ОСОБА_4) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилалася на те, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2011 року визнано мирову угоду у справі № 2-2348/2011 за позовом ОСОБА_5 до неї про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом її до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, за умовами якої за ОСОБА_5 визнано право особистої приватної власності на: 1/2 частину нежитлового приміщення № 114 за адресою: АДРЕСА_1, нежитлове приміщення з № 1 по № 16, № 1 (групи приміщень № 73) загальною площею 181,90 кв.м за адресою: АДРЕСА_2, нежитлове приміщення № 1 загальною площею 61,60 кв.м за адресою: АДРЕСА_3, нежитлове приміщення № 2110 загальною площею 35,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 та інше майно. Після затвердження мирової угоди ОСОБА_5 оформив право власності на вказане майно на себе та як фізична особа-підприємець продовжив здавати нежитлові приміщення в оренду. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 березня 2014 року задоволено її позов до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дітьми повноліття. 25 березня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві) Ярошенко ВікторієюМиколаївною прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення аліментів, а 07 серпня 2014 року виконано розрахунок заборгованості та накладено арешт на майно ОСОБА_5 30 вересня 2014 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві Ярошенко В. М. прийнято постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі наказу № 10 про працевлаштування відповідача у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Авто-Транс-Буд». Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2015 року, її скаргу про визнання бездіяльності державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві Ярошенко В. М. та начальника вказаного відділу державної виконавчої служби Білан СвітланиВолодимирівни неправомірною, визнання незаконними та скасування постанов, зобов'язання вчинити дії, заінтересована особа - ОСОБА_5, задоволено, визнано незаконними та скасовано постанови про закінчення виконавчого провадження від 30 вересня 2014 року та зобов`язано відновити виконавче провадження. Однак ОСОБА_5 незаконно зняв арешт з майна та подарував всі нежитлові приміщення своїй матері - ОСОБА_6 Постанова про звільнення майна боржника з-під арешту прийнята 26 січня 2015 року на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2014 року, яка в подальшому була скасована як незаконна. 06 лютого 2015 року ОСОБА_5 подарував все майно, яке здавав в оренду як фізична особа-підприємець, ОСОБА_6 та 11 лютого 2015 року припинив діяльність як фізична особа-підприємець. Ці дії ОСОБА_5 є ухиленням від сплати аліментів. Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати недійсними договори дарування нежитлових приміщень, укладені 06 лютого 2015 року, згідно з якими за ОСОБА_6 визнано право власності на групу приміщень № 2110 (літера А) загальною площею 35,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_4; 1/2 нежилого приміщення № 114 - медичний центр загальною площею 178,90 кв.м, а саме ту частину, яка має один відокремлений вхід та складається з групи приміщень S (6-20,5*7-13,7*8-16,0*9-9,8*10-6,1*11-15,9*ХІІ-14,3) за адресою: АДРЕСА_1; нежитлове приміщення з № 1 по № 16, № 1 (групи приміщень № 73) загальною площею 181,90 кв.м за адресою: АДРЕСА_5; нежитлове приміщення № 1 загальною площею 61,60 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 та стягнути судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладення договорів дарування від 06 лютого 2015 року постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві Ярошенко В. М. майно ОСОБА_5 звільнено з-під арешту. Крім того, укладення договорів дарування не порушує права позивача.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подаладо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2016 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що місцевим судом її позбавлено права на витребування документів, подати які у неї не було можливості з об'єктивних причин. Судами не враховано, що зняття арешту з майна відбулося з порушенням законодавства, та не дано оцінки ухвалі Апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року у справі № 369/10781/14-ц за скаргою ОСОБА_5 про визнання дій державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві Ярошенко В. М. неправомірними, скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою скасовано ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2014 року. Договори дарування вчинені під впливом обставин щодо сплати аліментів. У разі відсутності рішення про стягнення аліментів з усіх видів доходу ОСОБА_5 останній не подарував би належні йому нежитлові приміщення. Укладення спірних договорів відбулося з метою приховування доходів, які ОСОБА_5 отримував від здачі майна, що було подароване за спірними договорами, в оренду, та з яких мали б утримуватися аліменти. Тобто договори дарування є нікчемними.

26 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

12 грудня 2016 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а судові рішення залишити - без змін, посилаючись на правильність висновків судів про те, що скасування договорів дарування не породжує в майбутньому жодних прав для позивача на майно, яке відчужене за цими договорами. Оскаржувані правочини вчинені відповідно до вимог законодавства України, а саме статей 203, 205, 207-210, 718-722 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 лютого 2018 року справу № 761/17542/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 29 серпня 2011 року Києво-Святошинським районним судом Київської області затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_5 та ОСОБА_5, за якою визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на 1/2 нежитлового приміщення № 114 - медичний центр загальною площею 178,90 кв.м, а саме ту частину, яка має один відокремлений вхід та складається з групи приміщень S (6-20,5*7-13,7*8-16,0*9-9,8*10-6,1*11-15,9*ХІІ-14,3), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1; право особистої приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 181.90 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_5; право особистої приватної власності на нежитлове приміщення загальною площею 61,60 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 та право особистої приватної власності на інше майно.

04 березня 2014 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі № 369/269/14-ц позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів задоволено та стягнено з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_8 в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 13 січня 2014 року.

25 березня 2014 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві Ярошенко В. М. прийнято постанови ВП № 42654017 та ВП № 42653910 про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 369/269/14-ц про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів.

07 серпня 2014 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві Ярошенко В. М. прийнято постанову ВП № 42654017 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження і накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_5

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2014 року визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві Ярошенко В. М. щодо прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07 серпня 2014 року і скасовано постанову державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві Ярошенко В. М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні від 07 серпня 2014 року ВП № 42654017 та знято арешт з майна та заборону на відчуження будь-якого майна, що належить на праві власності ОСОБА_5, який накладено постановою від 07 серпня 2014 року.

26 січня 2015 року державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві Ярошенко В. М. прийнято постанову ВП № 42654017 про звільнення майна боржника з-під арешту, якою було звільнено з-під арешту все майно, що належить боржнику ОСОБА_5

06 лютого 2015 року між ОСОБА_5 як дарувальником та ОСОБА_6 як обдаровуваною було укладено договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М. А., за якими дарувальник відчужив 1/2 частину нежилого приміщення № 114, секція 3 (в літері А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; нежилі приміщення з № 1 по № 16, № 1 (групи приміщень № 73) (в літері А), загальною площею 181,90 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; нежиле приміщення № 1 (в літері А) загальною площею 61,60 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; нежитлове приміщення, група приміщень № 2110 (в літері А), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, - у власність обдарованої безоплатно.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року у справі № 369/10781/14 за скаргою ОСОБА_5 про визнання дій державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві Ярошенко В. М. неправомірними, скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження скасовано ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 грудня 2014 року, якою зазначену скаргу задоволено, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України).

Статтею 722 ЦК України передбачено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка (частина четверта статті 722 ЦК України).

Тобто моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обов'язковою умовою укладання такого договору є його нотаріальне посвідчення.

Відповідно до частин першої-третьої, п'ятої, шостої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз'яснено у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 10 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, так як наявність у ОСОБА_5 обов'язку сплачувати на користь позивача аліментів на утримання дітей не є беззаперечним доказом того, що метою укладення спірних договорів дарування було ухилення від сплати аліментів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Обставини справи встановлені судами на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. З огляду на викладене суди виходили з достатності досліджених доказів для того, щоб зробити висновки по суті спору, і відсутності підстав для витребування інших доказів, які не стосуються підстав і предмета позову.

Доводи касаційної скарги про те, що місцевим судом позбавлено право позивача на витребування документів, не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень з огляду на таке.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК України 2004), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти здійсненню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Згідно зі статтею 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В суді першої та апеляційної інстанцій позивачем заявлялися клопотання про витребування доказів, зокрема договорів оренди нежитлових приміщень та договорів, укладених з обслуговуючими організаціями. Судами обґрунтовано відмовлено в задоволенні таких клопотань, оскільки документи, які просила витребувати позивач, не стосуються предмета доказування.

Посилання заявника на те, що зняття арешту з майна відбулося з порушенням законодавства, а судами не дано належної оцінки вищезгаданій ухвалі Апеляційного суду Київської області від 13 травня 2015 року, є неспроможними, так як правове значення для правильного вирішення справи має той факт, що на час укладення договорів дарування 06 лютого 2015 року спірне майно не перебувало під забороною, а тому ОСОБА_5 як власник цього майна мав право на його відчуження.

Доводи скарги про те, що договори дарування вчинені під впливом обставин щодо сплати аліментів, не заслуговують на увагу, так як вони не підтвердженні належними доказами. Укладаючи спірні договори, ОСОБА_5 реалізував своє конституційне право на розпорядження майном на власний розсуд, а позивачем, яка не є стороною цих правочинів, не доведено порушення її прав чи прав її дітей. При цьому згідно зі статтею 192 Сімейного кодексу України в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я платника або одержувача аліментів та в інших випадках позивач вправі пред'явити позов про збільшення розміру стягнутих на її користь аліментів на утримання дітей.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом того, що спірні правочини є фіктивними (стаття 234 ЦК України), є безпідставним, так як в силу статей 10, 11 ЦПК України 2004 року вказані підстави для визнання недійсними договорів дарування не зазначалися позивачем, а виходити за межі заявлених позовних вимог суди не мали права.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов