Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 468/1751/15-ц

провадження № 61-21557св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа: Привільненська сільська рада Баштанського району Миколаївської області,

особа, що подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем.

В обґрунтування заяви вказала, що через похилий вік та стан здоров'я свого батька ОСОБА_6, вона, починаючи з 2000 року проживала разом з ним у будинку АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої також увійшла земельна ділянка, площею 6,82 га, що розташована в межах Привільненської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцеві на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку.

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 11 серпня 1998 року Привільненською сільською радою Баштанського району Миколаївської області, яким заповідав їй все належне йому майно.

При зверненні до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки вона на день смерті ОСОБА_6 разом зі спадкодавцем не була зареєстрована, а також не зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в установлений законом шестимісячний строк.

Враховуючи викладене, а також відсутність інших спадкоємців, заявник просила встановити факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 у будинку АДРЕСА_1, починаючи з 2000 року та до часу відкриття спадщини - 03 квітня 2007 року.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2015 року у складі судді Янчук С. В. заяву ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із спадкодавцем ОСОБА_6 в будинку АДРЕСА_1 області з 2000 року до часу відкриття спадщини - 03 квітня 2007 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку з відсутністю відмітки в паспорті про реєстрацію проживання за місцем реєстрації спадкодавця, заявник, яка є його дочкою та спадкоємцем за заповітом, не має іншої можливості отримати спадщину, аніж встановити факт проживання зі спадкодавцем. Разом з тим, суд виходив з відсутності заперечень заінтересованої особи у задоволенні заяви та вважав, що права інших осіб не порушено.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2015 року скасовано та постановлено ухвалу про залишення заяви ОСОБА_4 без розгляду.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який вважає себе спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 та звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, виник спір про право на спадкове майно, що повинен вирішуватись в порядку позовного, а не окремого провадження.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував відсутності між нею та ОСОБА_5 спору про право стосовно спадкового майна. ОСОБА_5 звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, проте йому було відмовлено. Вона є єдиним спадкоємцем після смерті батька.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що він, як онук ОСОБА_6, є спадкоємцем після смерті останнього, у шестимісячний строк подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. ОСОБА_4 не вказала суду про наявність інших спадкоємців після смерті її батька.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення апеляційного суду відповідає.

Суд установив та із змісту поданої ОСОБА_4 заяви вбачається, що встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем необхідно заявнику для подальшого вирішення питання про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, до складу якої увійшло спадкове майно, у тому числі земельна ділянка площею 6,82 га, що розташована в межах території Привільненської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та належала спадкодавцеві за життя на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Із матеріалів спадкової справи № 316/2007, заведеної після смерті ОСОБА_6, вбачається, що особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_5, у вересні 2007 року звертався до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 234 ЦПК України 2004 року).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 256 ЦПК України 2004 року).

У частині четвертій статті 256 ЦПК України 2004 року передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

За таких обставин суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку, що між ОСОБА_4, дочкою спадкодавця, та ОСОБА_5, як його онуком, який вважає себе спадкоємцем після смерті ОСОБА_6, виник спір про право на спадкове майно - земельну ділянку, площею 6,82 га, що розташована в межах території Привільненської сільської ради Баштанського району Миколаївської області.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що вимоги ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем повинні розглядатись саме в порядку позовного провадження, а не окремого провадження, з урахуванням спору про право на спадкове майно і з використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження.

Доводи касаційної скарги про відсутність між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спору щодо права на спадщину спростовуються матеріалами справи, зокрема заповітом від 14 серпня 2001 року вчиненим від імені померлого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 (а.с. 91), син якого ОСОБА_5 у вересні 2017 року звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті діда.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк