Провадження №22-ц/772/94/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Волошин І. А.
Доповідач :Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2018 рокуСправа № 147/387/17м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Сала Т.Б.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні Апеляційного суду Вінницької області в залі засідань № 2 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 7 листопада 2017 року, ухвалене суддею Волошиним І.А. у приміщенні Липовецького районного суду,

встановила:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 20 жовтня 2015 року до 19 листопада 2015 року вона працювала архіваріусом за строковим трудовим договором в державному підприємстві «Тростянецький спиртовий завод» (далі - ДП «Тростянецький спиртовий завод»). З 20 листопада 2015 року до 29 березня 2016 року вона працювала на цій же посаді, з якої звільнена за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

На день звільнення з роботи підприємством їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 10 173, 12 грн.

Ураховуючи те, що в день звільнення розрахунок з нею проведений не був, то відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки вона працювала на підприємстві два періоди - з 20 жовтня до 19 листопада 2015 року та з 20 листопада 2015 року до 29 березня 2016 року, за кожним з яких за відповідачем рахується заборгованість щодо виплати заробітної плати, то таке відшкодування повинно нараховуватися також за два періоди.

Посилаючись на зазначені обставини, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 10 173, 12 грн; середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день постановлення рішення суду в сумі 62 497, 48 грн, виходячи із середньоденної зарплати за період роботи з 20 жовтня до 19 листопада 2015 року в сумі 152, 26 грн та за період роботи з 20 листопада 2015 року до 29 березня 2016 року - 27, 13 грн.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 7 листопада 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Тростянецький спиртовий завод» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 10 102, 40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила змінити рішення суду, стягнувши з відповідача середній заробіток за весь час затримки в сумі 62 497, 48 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, судом першої інстанції помилково взято один період - з 30 березня 2016 року.

В апеляційній скарзі ДП «Тростянецький спиртовий завод» просить рішення суду першої інстанції скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено правила підвідомчості даного спору, оскільки в провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа ДП «Тростянецький спиртовий завод» про банкрутство, а майнові спори за вимогами до боржника, в тому числі про стягнення заробітної плати є виключною компетенцією господарського суду. Також не доведена позивачем вина роботодавця у затримці розрахунку при звільненні, оскільки з 2008 року щодо відповідача розпочато процедуру відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а 15 серпня 2016 року державним виконавцем винесена постанова про арешт коштів боржника, що унеможливило виконання зобов'язань щодо погашення заборгованості з виплати заробітної плати.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заробітної плати в сумі 10 173, 12 грн не оскаржується сторонами, а відтак судом апеляційної інстанції не переглядається.

Позивачка в судове засідання не з'явилася, надіслала заяву про розгляд справи без її участі, вимоги апеляційної скарги підтримує та просить її задовольнити; проти вимог апеляційної скарги ДП «Тростянецький спиртовий завод» заперечує, просить суд залишити скаргу без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дійшла висновку, що скарги підлягають задоволенню частково з таких міркувань.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом установлено, що з 20 жовтня 2015 року ОСОБА_2 працювала у відповідача на посаді архіваріуса.

19 листопада 2015 року ОСОБА_2 було звільнено з цієї посади у зв'язку з закінченням строку дії строкового трудового договору, згідно з п. 2 ст. 36 КЗпП України.

20 листопада 2015 року ОСОБА_2 прийнято в ДП «Тростянецький спиртовий завод» на посаду архіваріуса та 29 березня 2016 року звільнено за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Сторонами не заперечується, що при звільненні ОСОБА_2 їй не була виплачена нарахована заробітна плата, що підтверджується довідкою від 8 червня 2016 року № 99, згідно з якою перед позивачем рахується заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 10 173, 12 грн (а.с.11).

15 травня 2017 року відповідач перерахував ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в розмірі 10 173, 12 грн, що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень, квитанцією поштового пересилання та повідомленням УДППЗ від 15 травня 2017 року про надходження поштового переказу (а.с.35, 61).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи відповідач виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача не було проведено розрахунок за період її роботи з 20 жовтня 2015 року до 29 березня 2016 року, що є підставою для виплати середнього заробітку відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України. Водночас нарахування позивачем такого за два періоди - з 20 жовтня 2015 року по 30 квітня 2017 року та з 20 листопада 2015 року по 30 квітня 2017 року, є подвійним стягненням, а тому датою остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_2 є лише 30 березня 2016 року. З урахуванням проведеного відповідачем фактичного розрахунку з позивачем 15 травня 2017 року, сума компенсації за 280 робочих дні становить 10 102, 40 грн.

Проте повністю погодитись з такими висновками суду не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визнання права позивача на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, сума якого має бути визначена за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, а також, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати відповідно до Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина п'ята статті 19 у редакції Закону від 18 січня 2013 року, яка була чинною на час існування спірних правовідносин).

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у цивільній справі № 6-76цс14, висловленою у постанові від 2 липня 2014 року, згідно з якою передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність постанови державного виконавця про арешт коштів боржника від 15 серпня 2016 року, не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку за два періоди роботи є подвійним стягненням, який неспівмірний з трудовими правами працівника, так як відповідно до ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України між ДП «Тростянецький спиртовий завод» і ОСОБА_2 20 листопада 2015 року був переукладений строковий трудовий договір від 20 жовтня 2015 року і такий договір вважається таким, що укладений на невизначений строк.

Отже, до безперервного періоду роботу позивача зараховується час з 20 жовтня 2015 року до 29 березня 2016 року, а тому днем проведення повного розрахунку при звільненні позивача є саме 29 березня 2016 року.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_3 відбулося 29 березня 2016 року, середня заробітна плата позивачки повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за січень-лютий 2016 року.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції допустив порушення норм цього Порядку, обчисливши його за лютий і березень 2016 року.

Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільнені є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_2 за січень-лютий 2016 року їй нараховано дохід у розмірі 2 504, 37 грн (1 732, 58 + 771, 79), тому середньоденна заробітна плата складає: 2 504, 37 грн / 40 робочих днів = 62,61 грн за один день (а.с.18).

При цьому кількість робочих днів в січні 2016 року становила 19 днів, а в лютому 2016 року - 21 робочий день.

Судом першої інстанції правильно розраховано період, за який необхідно здійснити виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - з 30 березня 2016 року до 15 травня 2017 року, та кількість робочих днів, яка становить 280 робочих дні.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30 березня 2016 року до 15 травня 2017 року складає 17 530, 80 грн (280 роб. дні х 62,61 грн).

Твердження відповідача про те, що даний спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства не заслуговують на увагу, оскільки Законом України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI, який набрав чинності 19 січня 2013 року, «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» зазначений Закон викладено в новій редакції.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» статтю 12 ГПК (чинного станом на 19 січня 2013 року) доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах, зокрема про стягнення заробітної плати з боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.

Відповідно до Закону України від 2 жовтня 2012 року № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов'язань» розділ X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи за позовом про стягнення заробітної плати з роботодавця, слід враховувати положення пункту 1-1 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги статті 15 ЦПК (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 12 ГПК та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника, якщо таку ухвалу постановлено після 19 січня 2013 року.

У цій справі встановлено, що ухвалу господарського суду Вінницької області про порушення провадження у справі про банкрутство ДП «Тростянецький спиртовий завод» постановлено 21 березня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в частині, що встановлює виключну підвідомчість справ про стягнення заробітної плати з боржника господарським судам, а тому такий спір правильно розглянуто судом першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Згідно з п. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального права при розгляді цієї справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом п. 4 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Ураховуючи те, що відповідачем вжито заходів щодо виплати заробітної плати позивачу лише після звернення його з таким позовом до суду та частку задоволених позовних вимог, витрати за апеляційною скаргою ДП «Тростянецький спиртовий завод» за подання апеляційної скарги слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381,382, 384 ЦПК України, колегія суддів ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 7 листопада 2017 року в частині задоволених позовних вимог скасувати.

Стягнути з державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» (смт. Тростянець, вул. Соборна, 14, Тростянецького району Вінницької області, код ЗКПО 05459157, ІПН 06) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені в сумі 17 530 (сімнадцять тисяч п'ятсот тридцять) грн 80 коп.

Стягнути з державного підприємства «Тростянецький спиртовий завод» в дохід держави 427, 31 грн судового збору.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судові витрати, понесені державним підприємством «Тростянецький спиртовий завод» у зв'язку з переглядом справи в апеляційній інстанції, залишити за відповідачем.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.В. Оніщук

Підпис Т.Б. Сало

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький