КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи № 757/4834/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3206/2018

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Левенця Б.Б.

суддів Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.,

при секретарі Слободяник Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Новака Р.В., по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и в :

У лютому 2015 року позивач звернувся із зазначеним позовом, змінивши в подальшому предмет позову, зазначив, що 15 червня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 39.29-50/804к, за умовами якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 201 000,00 доларів США зі сплатою 11,95 % річних, з погашенням кредиту відповідно до графіку (п. 1.1.) та кінцевим терміном погашення заборгованості до 14 грудня 2028 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, 15 червня 2007 року між Банком і ОСОБА_1 був укладений і нотаріально посвідчений іпотечний договір № 39.29-50/484і двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 09 лютого 2015 року становить 8 255 416,93 грн., з яких 4 666 259,99 грн. заборгованості за кредитом та 3 589 156,94 грн. заборгованості за відсотками, а тому позивач просив в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 в розмірі 1 344 000,00 грн. за вищевказаним кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартири АДРЕСА_1, ринкова вартість якої складає 1 344 000,00 грн. без ПДВ та стягнути на користь позивача судовий збір. (а.с.3-5, 48-52)

Відповідач проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним кредитний договір № 39.29-50/804к та договір іпотеки № 39.29-50/484і. (а.с.34-41)

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним залишено без розгляду. (а.с.98)

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року, з урахуванням ухвали Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2017 року про виправлення описки, позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 в розмірі 1 344 000,00 грн. перед ПАТ «Укрсоцбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на нерухоме майно, предмет іпотеки за Договором іпотеки №39.29-50/484і від 15 червня 2007 року, посвідченим 15 червня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстровим номером 2909, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент такого набуття 1 344 000,00 грн. без ПДВ. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір в сумі 3654,00 грн. (а.с.99-100, 126)

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2017 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 про скасування заочного рішення від 18 квітня 2016 року залишено без задоволення. (а.с.169)

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначив, що згідно умов договору кредиту, строк позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за договором почався через 90 днів з моменту несплати чергового платежу до 10 числа січня 2009 року, тобто з 11 квітня 2009 року і відповідно цей строк закінчився 11 квітня 2012 року, тому, звернувшись до суду з позовом в 2014 році банк пропустив строк позовної давності. Дійшовши висновків про те, що строк дії договору ще не закінчився судом не було враховано висновків Верховного Суду України щодо обчислення строків позовної давності для вимог кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами. Вказував, що в рішенні суду не зазначено всі складові боргу в рахунок якого звертається стягнення на майно, розмір заборгованості відповідача не підтверджений належними та допустимим доказами і не відповідає умовам договору, відсутня оцінка заставного майна на яке звертається стягнення і з огляду на це відсутня можливість визначити співмірність розміру заборгованості вартості майна, на яке звертається стягнення. Зазначив, що рішення про визнання права власності за банком на заставне майно прийняте за час дії мораторію на звернення стягнення на майно боржників по кредитам виданих в іноземній валюті. Із посиланням на те, що визнання права власності за рішенням суду можливе лише з підстав визначених законом і таких підстав як невиконання кредитного договору не є підставою для визнання права власності за рішенням суду, вважав, що визнання права власності на іпотечне майно є позасудовим способом врегулювання спору. (а.с.172-176)

Відповідно до пункту 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_4 підтримав скаргу і просив її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. (а.с.187-190)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15 червня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», організаційно-правову форму юридичної особи якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 39.29-50/804к, за умовами якого позивач надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 201 000 доларів США зі сплатою 11,95 % річних, з погашенням кредиту відповідно до графіку (п. 1.1.) та кінцевим терміном погашення заборгованості до 14 грудня 2028 року. (а.с.14-20)

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором,15 червня 2007 року між Банком і ОСОБА_1 був укладений і нотаріально посвідчений іпотечний договір № 39.29-50/484і, згідно з яким в іпотеку банку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між іпотекодавцем та ОСОБА_5, який посвідчений 15 червня 2007 року, ОСОБА_2, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 15 червня 2007 року. (а.с.64-67)

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору кредиту № 39.29-50/804к, утворилась заборгованість, яка станом на 09 лютого 2015 року, становила 8 255 416,93 грн., з яких 4 666 259,99 грн. заборгованості за кредитом та 3 589 156,94 грн. заборгованості за відсотками. (а.с.6-13)

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до умов пункту 4.5 договору кредиту № 39.29-50/804к від 15 червня 2007 року, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених підпунктами 3.3.9, 3.3.10 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж за договором кредиту № 39.29-50/804к від 15 червня 2007 року ОСОБА_1 здійснив 11 грудня 2008 року, а згідно графіку погашення заборгованості визначеним п.п.1.1 договором кредиту, наступний платіж мав здійснити до 10 січня 2009 року.

Таким чином, за визначенням пункту 4.5 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 11 квітня 2009 року (з моменту несплати чергового платежу до 10 січня 2009 року).

Оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 11 квітня 2009 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак Банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 10 лютого 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що строки позовної давності до даних правовідносин не застосовуються зважаючи на кінцевий термін погашення заборгованості 14 грудня 2028 року не відповідає вищезазначеним умовам укладеного між сторонами договору № 39.29-50/804к від 15 червня 2007 року.

Також колегія суддів не погодилась з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання судовим рішенням за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, виходячи з наступного.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до підпункту 2.4.4 іпотечного договору № 39.29-50/484і від 15 червня 2007 року іпотекодержатель має право, у разі невиконання іпотекодавцем хоча б одного із своїх обов'язків, встановлених згідно з підпунктами 2.1.1 - 2.1.10 цього договору, вимагати дострокового виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, а у разі його невиконання - задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із пунктом 4.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; або на підставі виконавчого напису нотаріуса; або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем у порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Згідно із пунктом 4.6 іпотечного договору у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. (а.с.64-67)

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена Законом України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», положеннями Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої

Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Оскільки суд першої інстанції не врахував положень статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та не прийняв до уваги умови договору іпотеки, слід вважати помилковим висновок про можливість застосувати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, що не передбачено застосовувати у судовому порядку, тому у позові ПАТ «Укрсоцбанк» слід відмовити саме з цих підстав.

Посилання представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що ПАТ «Укрсоцбанк» звертаючись до суду з указаним позовом пропустило строк позовної давності не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки апеляційним судом зроблено висновок про безпідставність позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», а наслідки спливу позовної давності можуть бути застосовані судом лише в тому випадку, коли порушене право ПАТ «Укрсоцбанк» підлягало б захисту у визначений позивачем спосіб.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз положень зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, визначеному статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норму про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що вони звільняються від сплати судового збору з метою захисту їх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» слова «державного мита» були замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певної категорії осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Стадії цивільного процесу об'єднані єдиним завданням - справедливим розглядом і вирішенням цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Саме таке тлумачення норм Закону України «Про судовий збір» і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі 761/24881/16-ц.

Таким чином, ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору за подання до суду апеляційної скарги на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

На підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути із Банку на користь держави 5481 грн. 00 коп. (3654,00 грн. судового збору сплаченого Банком за розгляд справи районним судом х 150%) судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 квітня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», на користь держави 5481 (пять тисяч чотириста вісімдесят одну) грн. 00 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 23 листопада 2018 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

Д.Р.Гаращенко