Справа №487/6195/16-ц 18.09.2018
Провадження №22-ц/784/1252/18
Єдиний унікальний номер судової справа № 487/6195/16-ц
Провадження № 22-ц/784/1252/18
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 вересня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської

області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Лівшенку О.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Нікітіним Д.Г., вступна та резолютивна частини якого проголошені цього ж дня о 15 год. 00 хв., повний текст якого складено 30 травня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А

01 грудня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначала, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2011 року, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2016 року розірвано.

В період спільного проживання ними придбано майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, вартістю 421111 грн.; автомобіль марки «WOLKSVAGEN LT 46», 2001р.в., вантажний, фургон-рефрижератор, реєстраційний НОМЕР_2, вартістю 237 987 грн.; автомобіль марки «WOLKSVAGEN TRANSPORTER», 2000 р.в., вантажний, фургон малотоннажний, реєстраційний № НОМЕР_3, вартістю 171 453 грн. і є їх спільною сумісною власністю.

Право власності на квартиру та транспортні засоби зареєстровано за відповідачем.

Оскільки згоди про добровільний поділ спільної сумісної власності майна до теперішнього часу між ними не досягнуто, просила поділити між нею та відповідачем вищезазначене майно шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути зі ОСОБА_3 на її користь 204 720,00 грн. компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «WOLKSVAGEN TRANSPORTER», 2000 р.в., вантажний, фургон малотоннажний, реєстраційний НОМЕР_4 автомобіля марки «WOLKSVAGEN LT 46», 2001 р.в., вантажний, фургон-рефрижератор, реєстраційний НОМЕР_2.

06 квітня 2017 року ОСОБА_3 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначав, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана згідно договору-купівлі продажу за 271 000 грн., але її фактична вартість становить 43000 долари США, що в еквіваленті на час придбання становить 347 850 грн. США. Квартиру придбано за кошти, які він взяв у борг у своїх батьків, уклавши угоду у простій письмовій формі.

На початку лютого 2016 року, відповідачка залишила сім'ю, пішла з квартири та відмовилася від майнових зобов'язань щодо повернення батькам боргу. З метою виконання боргового зобов'язання перед матір'ю, ОСОБА_3 продав придбаний за час перебування у шлюбі автомобіль «WOLSVAGEN LT 46» 2001 року випуску за 9500 доларів США. Отримані від продажу грошові кошти пішли на погашення їх спільного боргового зобов'язання.

На дату звернення до суду з зустрічним позовом ним повернуто батькам ще 5000 дол. США боргу. А всього, на виконання грошових зобов'язань ним сплачено 14500 дол. США.

Після припинення фактичних шлюбних відносин між ним та ОСОБА_5, за свої особисті кошти 5000 дол. США, 30 березня 2016 року він придбав автомобіль «WOLSVAGEN TRANSPORTER», 2000 року випуску.

Враховуючи викладене, просив стягнути зі ОСОБА_5 на його користь 67550 грн. виконаних грошових зобов'язань, пов'язаних з придбанням в спільну сумісну власність квартири № АДРЕСА_3 визнати автомобіль «WOLSVAGEN TRANSPORTER 2461» 2000 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 його особистою приватною власністю.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

- визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4;

- припинено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_4.

З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 стягнуто 1/2 вартості спільного майна, а саме: 1/2 вартості автомобіля марки Wolksvagen Transporter, 2000 року випуску, яка складає 66 075,00 гривень та 1/2 вартості автомобіля Wolksvagen LT46, 2001 року випуску, яка складає 118 993,50 гривень, а всього 185 068,50 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 3067 грн.42 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне з'ясування судом дійсних обставин справи та порушення вимог матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення в частині позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з нього на її користь грошової компенсації вартості ? частки автомобілів, в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_5 в цій частині, задовольнити його зустрічний позов та стягнути на його користь з ОСОБА_5 67550 грн. виконаних ним грошових зобов'язань, визнати автомобіль Wolksvagen Transporter, 2000 року випуску, його особистою приватною власністю.

Рішення суду в частині позовних вимог про визнання права власності на частку квартири змінити, виключивши з резолютивної частини вказівку про припинення його права власності на 1/2 частку спірної квартири. Розподілити судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набув чинності ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У відповідності до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У суді апеляційної інстанції відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу, просили про її задоволення.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення без змін.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та його представника, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2011 року( а.с.17).

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування у шлюбі сторонами придбано:

- за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2012 року квартиру АДРЕСА_2, право власності на яку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3.( а.с.53-54), вартість якої відповідно до звіту №100-1413 з незалежної оцінки вартості нерухомого майна від 21 жовтня 2016 р. становить 421 111грн.00 коп.(а.с.19-21);

- автомобіль марки «WOLKSVAGEN LT 46», 2001 р.в., вантажний, фургон-рефрижератор, реєстраційний НОМЕР_2., який зареєстровано за відповідачем 27 березня 2015 року (а.с. 83,100), вартістю 237 987 грн.00 коп., вартість якого відповідно до дослідження спеціаліста №140-1602 від 25 листопада 2016 р. становить 237 987 грн.( а.с 22,23);

- автомобіль марки «WOLKSVAGEN TRANSPORTER», 2000 року випуску, вантажний, фургон малотоннажний, реєстраційний НОМЕР_4 який придбано відповідачем за договором купівлі-продажу від 30 березня 2016 року та зареєстрований за ним в регіональному сервісному центрі в Миколаївській області МВС України, вартість якого відповідно до дослідження спеціаліста №140-1602 від 25 листопада 2016 р. становить 171 453 грн.00 коп. (а.с.23). А всього на загальну суму 830 551 грн.00 коп.

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Частиною 1 статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як вбачається із матеріалів на підставі яких посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири ( а.с.52-72), а саме: заяви - згоди ОСОБА_5, то остання підтверджувала, що гроші витрачені на придбання об'єкту нерухомості є їх спільною сумісною власністю і придбана квартира буде об'єктом спільної сумісної власності як така, що набувається ними за час шлюбу.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_3 вказував на те, що спірна квартира була придбана за кошти, які надали в борг його батьки, оскільки вони із дружиною мали незначні доходи - були державними службовцями, отримували невелику заробітну плату, дружина перебувала у відпустці по догляду за дитиною. На підтвердження чого надав розписку та договір позики від 06 жовтня 2012 року.

Позивач ОСОБА_5 в свою чергу заперечуючи викладені обставини зазначала, що квартиру було придбано за кошти, які їм подарували на весілля та власні заощадження.

Проте належних та допустимих доказів матеріальної спроможності, в розумінні вимог ст.77-80 ЦПК України, до суду не надала. А доводи відповідача щодо джерела коштів не спростувала.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Отже, з наведених обставин справи вбачається, що спірна квартира була придбана в період шлюбу, при набутті права власності сторони у справі діяли за спільною згодою і в інтересах сім'ї. Тобто вказана квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, виходячи з презумпції правомірності набуття права власності, право кожного із них вважається набутим правомірно, поки незаконність набуття права власності не буде встановлена судом. При зверненні до суду відповідач не наводить обставин, які б вказували на неправомірність набуття позивачем права власності на 1/2 частину квартири, а посилається на походження (джерело) коштів - це кошти отриманні за договором позики, що підтверджується матеріалами справи.

ОСОБА_3 як особа, яка отримала кошти здійснив волевиявлення щодо розпорядження ними - на придбання нерухомого майна в інтересах та на благо їхньої сім'ї.

З врахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що презумпція спільності придбаного у шлюбі зазначеного майна не спростована ОСОБА_3, це майно є спільною сумісною власністю і підлягає поділу.

За такого, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про визнання за ОСОБА_5 право власності на ? частку спірної квартири, яке відповідачем не оскаржується. Визнання за позивачем права власності на ? частку спірної квартири тягне припинення права власності відповідача на цю частку, а відтак жодним чином не порушуються його права, а тому відсутні підстави для зміни резолютивної частини оскаржуваного рішення та виключення вказівки суду про припинення права власності ОСОБА_3 на 1/2 частку спірної квартири. Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Однак колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 . компенсації вартості ? частки придбаних транспортних засобів виходячи з такого.

Суд першої інстанції вірно дійшовши висновку про те, що автомобіль марки «WOLKSVAGEN LT 46», 2001 р.в., вантажний, фургон-рефрижератор, реєстраційний НОМЕР_2 є спільним майном подружжя, але на теперішній час перебуває у користуванні третьої особи за довіреністю. Однак вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості 1/2 частки цього автомобіля, суд не врахував наступне (а.с. 83,100).

Так, відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч.1,2 ст.71 СК України).

За змістом ч.4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч.5 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч.4,5.ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року №6-2670цс16.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_5 погодилась на присудження судом сплати грошової компенсації замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, пред'явивши даний позов.

Проте інший з подружжя ОСОБА_3 відповідної грошової суми (118 993 грн.50 коп. компенсації, що є 1/2 частиною вартості автомобіля) на депозитний рахунок суду не вніс.

Отже, суд першої інстанції помилково не застосував ч.5 ст. 71 СК України, що призвело до неправильного вирішення спору в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості 1/2 частин вищевказаного автомобіля.

Враховуючи засади рівності часток співвласників та факт придбання даного автомобіля, під час перебування сторін спору у шлюбі, беручи до уваги доводи ОСОБА_3 про неможливість сплати компенсації розміру частки відповідача через відсутність грошових коштів, непомірність суми грошової компенсації, суд вважає за можливе визначити ідеальні частки в спільному майні без проведення його поділу, що відповідає роз'ясненням абз. 3 п. 25 ППВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Доводи апеляційної скарги про відмову у задоволенні позову в цій частині, так як визначення частки у праві спільної часткової власності буде вважатися виходом за межі пред'явленого позову є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Відповідно до поданої заяви ОСОБА_5 був заявлений позов про поділ спільного майна подружжя та запропоновано суду провести його поділ за варіантом запропонованим нею.

Аналіз ст.71 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитись із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб виходячи з інтересів дружини, чоловіка, дітей та інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просила позивачка, не може бути розцінене як вихід суду за межі позовних вимог. А відтак відсутні підстави для відмови у задоволенні позову щодо поділу цього майна у спосіб визначений судом.

Враховуючи засади рівності часток співвласників та факт придбання автомобіля, під час перебування сторін спору у шлюбі, беручи до уваги доводи ОСОБА_3 про неможливість сплати компенсації розміру частки відповідача через відсутність грошових коштів, суд вважає за можливе визначити ідеальні частки в спільному майні без проведення його поділу, що відповідає роз'ясненням абз. 3 п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

З врахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду в цій частині є слушними.

За такого, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 щодо поділу автомобіля марки «WOLKSVAGEN LT 46», 2001 р.в., вантажний, фургон-рефрижератор, реєстраційний НОМЕР_2, в силу п. 2 ч.2 ст.376 ЦПК Українислід змінити, визнавши за ОСОБА_5 право власності на ? частку даного автомобіля, а у стягненні компенсації вартості ? частки відмовити.

Також, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду в частині стягнення з відповідача компенсації вартості автомобіля марки «WOLKSVAGEN TRANSPORTER», 2000 року випуску, вантажний, фургон малотоннажний, реєстраційний НОМЕР_5.

Відповідно до ч.ч.6, 7 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Отже, суд може визнати особистою приватною власністю чоловіка майно, набуте ним за час фактичного припинення шлюбних відносин.

Так, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 листопада 2016 року, шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається із змісту даного рішення, звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_5 вказувала на те, що з лютого 2016 року вони припинили шлюбні відносини та ведення спільного побуту з відповідачем.

Тобто, вказаним судовим рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені з лютого 2016 року, тому вказана обставина відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Як вбачається із матеріалів справи, після припинення фактичних шлюбних відносин 30 березня 2016 року ОСОБА_3 придбав автомобіль марки «WOLKSVAGEN TRANSPORTER», 2000 року випуску, вантажний, фургон малотоннажний, реєстраційний НОМЕР_5 .

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України ( 2004 року), ч.2 ст.12 ЦПК України (2017 р.)кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України(2004 р.), 77-80 ЦПК України(2017р.)

Так, відповідач зазначає про те, що спірний автомобіль було ним придбано за кошти, які були його особистою власністю. Вказані аргументи, суд апеляційної інстанції приймає, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів того, що ці кошти є спільним майном подружжя, ОСОБА_5 не надала.

Надана нею на спростування доводів зустрічного позову ОСОБА_3 розписка від 23 січня 2016 року про отримання нею в боргу у ОСОБА_7 5000 дол. США для придбання вищевказаного автомобіля такої марки не може бути підтвердження того, що саме за ці кошти було придбано спірний автомобіль, оскільки з часу укладання договору позики до придбання пройшло майже 2 місяці, а з лютого 2016 року сторони не проживали однією сім'єю. Більш того, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_5 не зазначала, що вказаний автомобіль придбано за кошти, які вона взяла в борг.

А посилання представника позивача у судовому засіданні апеляційної інстанції на те, що ОСОБА_5 залишила ці кошти у відповідача є надуманими та жодними доказами не підтверджується.

Врахуваючи викладене, в силу чп.4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про поділ автомобіля марки «WOLKSVAGEN TRANSPORTER», 2000 року випуску, вантажний, фургон малотоннажний, реєстраційний НОМЕР_5 та зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права особистою приватною власністю на автомобіль скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення: у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення компенсації вартості частки майна - автомобіля марки «WOLKSVAGEN TRANSPORTER», 2000 року випуску, вантажний, фургон малотоннажний, реєстраційний НОМЕР_5 - відмовити; визнати даний автомобіль особистою приватною власністю ОСОБА_3

За змістом ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Укладення дружиною чи чоловіком договору, який виходить за межі дрібного побутового, без згоди другого з подружжя, має наслідком виключно виникнення у такого з подружжя права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним.

В свою чергу, розписка про отримання в борг грошових коштів є нічим іншим як документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи, як факт укладення такого договору, так і його умови, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Як вбачається із матеріалів справи за договором займу грошей від 06 жовтня 2012 року ОСОБА_8 надала в борг синові ОСОБА_3 кошти у сумі 43000 доларів США на придбання спірної квартири.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначав, що на виконання грошових зобов'язань перед ОСОБА_8 він повернув останній 14500 дол. США з яких: 5000 дол. США його особисті кошти та 9500 дол. США, які він отримав від продажу автомобіля марки WOLKSVAGEN LT 46, 2001 р.в., реєстраційний НОМЕР_2, на підтвердження чого надав копію довіреності від 17 березня 2016 р., за якою він уповноважив ОСОБА_9 управляти та розпоряджатися належним йому автомобілем марки WOLKSVAGEN LT 46», 2001 р.в., вантажний, фургон-рефрижератор, реєстраційний НОМЕР_2. Однак, вказана довіреність не є доказом того, що ОСОБА_3 продав вказаний автомобіль. А відтак не є доказом того, що отримані від продажу кошти були направлені ним на погашення боргових зобов'язань.

Згідно зі ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Зміст вищенаведених норм матеріального та процесуального права у сукупності свідчить про те, що прийняття часткового виконання позикового зобов'язання підлягає документальному оформленню та має підтверджуватися відповідною розпискою позикодавця про одержання часткового погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ у зв'язку з неповним (частковим) поверненням позики.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказів часткового виконання зобов'язань з врахуванням вимог ст.545 ЦК України відповідач ОСОБА_3 не надав, будь-яких посилань про повернення коштів ні оригінал договору позики від 06 жовтня 2012 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, ні оригінал розписки ( дата складання не зазначена) не містять. Окремого письмового документу на підтвердження вказаних обставин до суду відповідачем не надано ( а.с.145,146).

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 67550 грн., сплачених ним на виконання грошового зобовязання, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, дійшов вірного висновку про недоведеність цих позовних вимог.

Таким чином, за наслідками розгляду справи в цій частині, суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263,264 ЦПК України , підстави для його скасування в цій частині відсутні, а наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність висновків суду.

Висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні цих вимог - відмова відповідача та його представника у проведенні судової технічної експертизи документу- договору позики від 06 жовтня 2012 року та розписці хоча є і невірним, оскільки предметом позову є поділ майна, а не визнання договору позики недійсним, проте це не вплинуло на основний висновок суду в цій частині.

Згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до п.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладання судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат ( ч.13 ст.141 ЦПК України).

Враховуючи часткове задоволення позову ОСОБА_5 та зустрічного позову ОСОБА_3, в силу ч.ч.10,.13 чт.141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 належить стягнути 499 ( 3278.22-2778.45) грн. 77 коп. судового збору.

Ураховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 щодо поділу автомобіля марки «WOLKSVAGEN LT 46», 2001 р.в., вантажний, фургон-рефрижератор, реєстраційний НОМЕР_2 змінити - визнати за ОСОБА_5 право власності на ? частку даного автомобіля, а у стягненні компенсації вартості ? частки відмовити.

Це ж рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5 про поділ автомобіля марки «WOLKSVAGEN TRANSPORTER», 2000 року випуску, вантажний, фургон малотоннажний, реєстраційний НОМЕР_5 та зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права особистою приватною власністю на автомобіль скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення компенсації вартості частки майна - автомобіля марки «WOLKSVAGEN TRANSPORTER», 2000 року випуску, вантажний, фургон малотоннажний, реєстраційний НОМЕР_5 - відмовити.

Визнати автомобіля марки «WOLKSVAGEN TRANSPORTER», 2000 року випуску, вантажний, фургон малотоннажний, реєстраційний НОМЕР_5 особистою приватною власністю ОСОБА_3.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 499( чотириста дев'яносто дев'ять) грн.77 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б Кушнірова

Повний текст постанови складено 20.09.2018 р.