АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2084/18 Справа № 208/3442/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвій Л.О., Пидищи М.М.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 (правонаступник ОСОБА_3) до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

26 травня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про визнання додаткового строку для прийняття спадщини. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 07 серпня 2015 року померла його бабуся ОСОБА_4, 26 березня 2013 року його бабуся склала заповіт на його імя та на імя його сестри ОСОБА_5, майно знаходиться за адресою: м. Дніпродзержинськ, вул. Арсеніччева, 111-48. У встановлений шестимісячний строк його сестра звернулася з заявою до нотконтори та отримала 18 березня 2016 року свідоцтво про право на спадщину, а він пропустив строк звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, в звязку з тим, що він знаходився за межами міста. Просив суд з урахуванням уточнень визначити йому додатковий строк про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_4, яка померла 07 серпня 2015 року тривалістю в три місяці (а.с.2,33).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про визнання додаткового строку для прийняття спадщини - відмовлено (а.с. 37).

ОСОБА_2 06 липня 2017 року помер, його дружина ОСОБА_3, яка ухвалою суду була залучена до участі у справі в якості правонаступника позивача, подала апеляційну скаргу на зазначене рішення.

В апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі ( а.с.47-49).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_5 С.С., ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, все майно, що їй належить на день смерті, що підтверджується заповітом від 26.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі № 268 (а.с.9).

ОСОБА_4 06 серпня 2015 року померла (а.с.8).

Згідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, державним нотаріусом Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 02 квітня 2016 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті бабусі ОСОБА_4 померлої 06 серпня 2015 року, у звязку з тим, що ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори після шести місяців з дня смерті спадкодавця, документи які б підтвердили факт прийнятті спадщини відсутні. (а.с.7).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що ним пропущений строк для прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_4, померлої 06 серпня 2015 року, з поважної причини.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується.

Так, стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1222, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Так, згідно заповіту від 26.03.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі № 268, ОСОБА_4 заповіла ОСОБА_5 С.С., ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, все майно, що їй належить на день смерті (а.с.9).

Згідно Постанови про відмови у вчиненні нотаріальної дії від 02 квітня 2016 року, якою ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті бабусі ОСОБА_4, померлої 06 серпня 2015 року, вбачається, що 18 березня 2016 року було видано свідоцтво про право на спадщину на імя ОСОБА_8.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_2 не надав суду доказів поважності причин пропуску встановленого законом шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_4 у звязку з цим відмовив у задоволені позову.

Однак така позиція суду першої інстанції є передчасною, оскільки суд не звернув уваги та не залучив до участі у справі належних відповідачі, законні права та інтереси яких зачіпаються при розгляді даної справи, а саме ОСОБА_8, яка також є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 та представницький орган місцевого самоврядування, який наділений повноваженнями на представництво інтересів територіальної громади (за умови , якщо ОСОБА_8 отримала у спадщину частину спадкового майна).

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава.

У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої предявлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи, не повязаних із встановленням належності відповідача.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд 1 інстанції дане питання не вирішив, колегія суддів приходить до висновку, що в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції, відповідно до розяснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, з вище вказаних підстав, що не позбавляє особу права звернутися з відповідним позовом до належних відповідачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В решті рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: