11.10.2018 Єдиний унікальний номер 205/4413/18
Провадження №2/205/1136/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Шавули В.С.

за участю секретаря Сербена О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу №20 «Мир» про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 22 червня 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-4).

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (нині вул.. Карпатська), буд.64, починаючи із 16 серпня 1999 року, проживала зі своєю родиною - чоловіком та двома синами, матірю ОСОБА_2, тіткою ОСОБА_3 (дівоче прізвище ОСОБА_4) ОСОБА_5.

Після смерті ОСОБА_6, померлої 26.12.2005 року, позивач разом із матірю продовжила проживати у вказаному будинку, вести домашнє господарство, оплачувати комунальні послуги.

04 квітня 2008 року позивачем зареєстровано 4/9 частин домоволодіння №64 по вул.. Карпатська у м. Дніпро, на підставі свідоцтва про право на спадщину.

Після смерті матері ОСОБА_2, померлої 24.03.2017 року, позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом прийняла спадщину у виді 4/9 частин домоволодіння №64 по вул.. Карпатська у м. Дніпро.

На теперішній час позивач є власником 8/9 частин вищевказаного домоволодіння. Під час оформлення свого права власності на вказане домоволодіння стало відомо, що 1/9 частина домоволодіння належить ОСОБА_3, померлій 26.12.2005 року.

Позивач зазначає, що на теперішній час вона продовжує проживати у вказаному домоволодінні, добросовісно та відкрито користується даним нерухомим майном, постійно робить поточні ремонти. Померла ОСОБА_6 спадкоємців не має, заповіту не залишила. За останні дванадцять років після її смерті ніхто не оформив право на спадщину, що належить померлій.

На підставі викладених обставин та посилаючись на обґрунтування викладені у позові, позивач просить суд визнати за нею право власності на 1/9 частину домоволодіння №64 по вул.. Карпатська у м. Дніпро, що належало померлій ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Ухвалою суду від 25 червня 2018 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження (а.с.38).

Про день. час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України.

Позивач в особі свого представника за довіреністю ОСОБА_7, до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі та участі позивача. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в особі свого представника за довіреністю ОСОБА_8, у судове засідання не зявився. Про причини неявки представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавав.

У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року).

Суд, вислухавши позивача, представника відповідача та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступних підстав.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (колишня назва вул.. ОСОБА_10), буд. 64 (а.с.7,9).

ОСОБА_9 є власником 4/9 частин домоволодіння №64 по вул.. Карпатська у м. Дніпрі на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого ДДДНК від 04.04.2008 року після смерті ОСОБА_11 (а.с.14,15). Також, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 лютого 2018 року ОСОБА_9 успадкувала після смерті ОСОБА_2 4/9 частини домоволодіння №64 по вул.. Карпатська у м. Дніпрі (а.с.11).

Із відомостей КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» встановлено, що 1/9 частина домоволодіння №64 по вул.. Карпатська у м. Дніпрі належить ОСОБА_12 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.05.1986 року виданого ДДДНК за реєстром №1-2811, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №51 за реєстровим №130 (а.с.10).

ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_13, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська зроблено відповідний актовий запис №360.

З матеріалів спадкової справи №2/2006 відкритою після смерті ОСОБА_3 (а.с.69-84) вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звертався її чоловік - ОСОБА_13 (а.с.70), який успадкував після смерті дружини 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.83).

Отже, дослідивши матеріали справи, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до частини 4 статі 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ.

Набувальна давність не стосується випадків заволодіння чужим майном обманним або злочинним шляхом. Мова йде про ситуації, коли власник майна не заявляє про своє право уже тривалий час, тобто фактично відмовляється від цього майна.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном. Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання,зберігання тощо виключає застосування інституту набувальної давності.

З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне: - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності.

Ураховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

У п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, встановлено, що позивач є співвласником спірного домоволодіння, у розмірі 4/9 часток в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11, та у розмірі 4/9 часток після смерті ОСОБА_2, та постійно проживає в ньому, власником 1/9 частини домоволодіння значиться ОСОБА_3, померла 26.12.2005 року. Остання, згідно відомостей спадкової справи, має спадкоємця - чоловіка ОСОБА_13, який прийняв спадщину після смерті дружини. Але відомостей щодо оформлення ОСОБА_13 спадщини у вигляді 1/9 частин домоволодіння №64 по вул.. Карпатська у м. Дніпрі після смерті дружини, суду не надано.

Суд, зауважує, що позивачем не доведено належними доказами добросовісності набуття частини спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за нею права власності за набувальною давністю, ОСОБА_9 знала, що володіє річчю (1/9 частиною домоволодіння) незаконно, належних доказів відмови власника від права власності на нерухоме майно суду надано не було.

Із викладеного можна зробити висновок, що ОСОБА_9 користується спірним домоволодінням в цілому, утримує його повністю, тобто вона не заволоділа чужим майном не знаючи про відсутність у неї підстав для набуття права власності, а продовжує після смерті спадкодавців користуватись та розпоряджатись домоволодінням в цілому.

Не можуть бути прийняті доводи позову про те, що позивач з 1999 року і по теперішній час безперервно користувалась і користується спірним домоволодінням в цілому, та вважає, що його позовні вимоги повинні бути задоволені на підставі ст. 344 ЦК України, оскільки в даному випадку позивачем не доведено добросовісності набуття 1/9 частини спірного нерухомого майна, оскільки позивач знав, що володіє річчю незаконно. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визнання права власності є виключним способом захисту.

Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Таким чином суд, аналізуючи здобуті по справі докази приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, незаконними, необґрунтованими, в повному обсязі недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст.. 141 ЦПК України, суд виходячи з того, що у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 3, 15-16, 316-317, 344 ЦК України, ст.ст. 2-5, 7, 10-13, 76-82, 89, 95, 141, 247, 258, 259, 263-265, 272 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до Дніпровської міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 19 жовтня 2018 року.

Суддя В.С. Шавула