"23" жовтня 2018 р.
Справа № 642/2557/17
Провадження № 2/642/496/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі :

головуючого судді Пашнєва В.Г.,

за участю секретаря Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку та моральної шкоди , -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди, заподіяної в результаті пожежі.

Ціна позову складала 60 000, 00 грн.

В подальшому, ОСОБА_1 збільшив розмір позовних вимог на загальну суму 1 069 559, 59 грн.

Позов мотивовано тим, ОСОБА_2, що є власником житлового будинку за адресою: м. Харків, вул. Афанасіївська, 20. Проте, він, на думку ОСОБА_1, недбало відноситься до свого будинку, не обслуговує приміщення, ремонт та прибирання прилеглої території проводить з порушенням правил пожежної безпеки. Безвідповідальне відношення відповідача до своєї власності стало причиною пожежі.

Пожежа спричинила значне руйнування будинку та пошкодження майна. Вартість втраченого майна та поновлювальних будівельних робіт складає 869 556, 59 грн. Крім того, ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 200 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок пошкодженням його майна, а також витрати по сплаті судового збору.

Позивач та його представники в судовому засіданні підтримали вимоги та доводи на їх обґрунтування, наполягаючи на задоволені позову.

Відповідач та його представник в судовому засіданні не визнали позов та надали письмові заперечення, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не надав суду належних доказів на підтвердження наявності вини ОСОБА_2 в заподіянні шкоди.

В своїх запереченнях ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_3 про пожежу від 28.03.2015 року, складений інспектором органів МНС в Харківській області ОСОБА_4, не може підтверджувати його провину у спричинені пожежі, яка сталася 28 березня 2015 року, та братися судом до уваги в якості доказу.

ОСОБА_1 разом з позовною заявою повинен надати суду докази про істинну (реальну, достовірно встановлену компетентними органами державної влади) причину пожежі. Посилання Позивача на ОСОБА_3 про пожежу від 28.03.2015 р., як на доказ, являється безпідставним, оскільки він відображує тільки подію, що сталася (пожежа), і не встановлює, з вини яких осіб сталася пожежа та з яких причин.

Інспектор органів МНС ОСОБА_4, який склав ОСОБА_3 про пожежу, в порушення Інструкції про розслідування пожеж не призначив попереднє пожежне-технічне дослідження, тому ймовірна причина пожежі, зазначена в ОСОБА_3, не може братися до уваги.

Також ОСОБА_4 не брав участі в огляді місця пожежі у складі слідчо-оперативної групи в якості спеціаліста, про що свідчить копія його рапорту, отже, висновки, зроблені ним, не можуть вважатися доведеними.

Крім того, досудовим розслідуванням № 0000823, яке перебувало в провадженні СВ Холодногірського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області, встановлено, що житлове приміщення по вул. Афанасіївській, 20, яке належить Відповідачу, не мало ознак слідів короткого замикання. У кімнатах даного приміщення не виявлено залишків електроприладів, а також матеріалів, що схильні до самозаймання. Електричний щиток на вході до будинку ознак короткого замикання не мав. Автоматичні прилади (електроавтоматик) знаходились у вимкненому стані, клемна колодка «вводу» була відєднана від дроту. Відповідач не порушував Правила пожежної безпеки України, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ № 1417 від 30.12.2014 р., та відповідні норми ДБН.

В позовній заяві Позивач також не зазначив суду конкретний розрахунок вартості та перелік індивідуально-визначеного майна, знищеного під час пожежі.

Суд, вислухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у звязку з наступним.

Як вбачається з матеріалів спарви, ОСОБА_2В.є власником житлового приміщення за адресою: м. Харків, вул. Афанасіївська, 20.

28.03.2015 року за адресою: м.Харків, вул.Афанасіївська, 20 виникла пожежа, під час якої вогонь перекинувся на сусідні будинки. Пожежа пошкодила домоволодіння за адресою: м.Харків, вул.Гіївська, 41, власником якого є ОСОБА_1 (а.с. 5-10, 13 т. 1)

За фактом пожежі, яка сталася 28.03.2015 року, Холодногірським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області було розпочато кримінальне провадження № 0000823, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.03.2015 р., за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 270 Кримінального кодексу України «Порушення встановлених законодавством вимог пожежної безпеки, якщо воно спричинило загибель людей, майнову шкоду в особливо великому розмірі або інші тяжкі наслідки».

Після проведення досудового кримінального розслідування та здійснення всіх необхідних та передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України слідчих процесуальних дій, в тому числі призначених судових пожежно-технічних експертиз, слідчим СВ Холодногірського ВП ГУ Національної поліції в Харківській області ОСОБА_3 16 березня 2016 року прийнято постанову про закриття кримінального провадження у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення - відсутність провини в діях ОСОБА_2 (а.с 3 т. 1).

Крім того, досудовим розслідуванням № 0000823 та судовими пожежо-технічними експертизами, призначеними слідчим, встановлено, що житлове приміщення по вул. Афанасіївській, 20, яке належить Відповідачу, не мало ознак слідів короткого замикання; у кімнатах даного приміщення не виявлено залишків електроприладів, а також матеріалів, що схильні до самозаймання; електричний щиток на вході до будинку ознак короткого замикання не мав; автоматичні прилади (електроавтоматик) знаходились у вимкненому стані, клемна колодка «вводу» була відєднана від дроту; Відповідач не порушував Правила пожежної безпеки України, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ № 1417 від 30.12.2014 р., та відповідні норми ДБН; відсутні обєктивні дані, що ОСОБА_2 порушував встановлені Законом вимоги пожежної безпеки. (а.с.24-47, 64-74 т.1)

Позивач мав право у десятиденний строк з моменту прийняття постанови про закриття кримінального провадження оскаржити її до слідчого судді у разі незгоди з підставами, які слугували для прийняття постанови.

Однак, зазначеним правом він не скористався.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як наслідок, для відшкодування шкоди за правилами та приписами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка заподіяла шкоду, не була уповноважена на такі дії. Наявність шкоди та причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки особи, що завдала шкоду.

Отже, для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 матеріального збитку відсутні наступні умови - неправомірність поведінки та дій Позивача, а саме, вина, та причинний зв'язок між протиправною поведінкою Позивача та завданою Відповідачу шкодою.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розяснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній звязкою та є вина зазначеної особи.

Досудовим розслідуванням № 0000823 та експертними висновками, проведеними в його рамках, як вже описано судом вище, не встановлено точну причину пожежі.

Поряд з цим, однозначно встановлено, що відсутні будь-які обєктивні дані, які свідчать, що Відповідач порушував встановлені Законом вимоги пожежної безпеки.

Акт «Про пожежу» від 28.03.2015 р. про розслідування причин пожежі, складений Ленінським РВ ГУ ДСНС України у Харківській області, суд не може прийняти як доказ факту пожежі з вини Відповідача, оскільки він визначає саме ймовірну причину пожежі, тому є неналежним доказом щодо цієї обставини.

Крім того, навіть ймовірний висновок пожежників про причину виникнення пожежі є неповним, оскільки в ньому не зазначено: в якій мережі виникло коротке замикання; в будинку, по вулиці, до електричних лічильників або поза ними; коротке замикання в мережі з вини електропостачальної організації або з вини Відповідача у звязку з перевантаження мережі підключеними електроприладами.

Напроти, матеріали кримінального провадження підтверджують, що перевантаження мережі з боку Відповідача не відбувалося.

Разом з цим, відсутній також причинний зв'язок між коротким замиканням та виною Відповідача - коротке замикання жодним чином не залежить від його дій та волі.

Допитані в ході судового засідання свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, підтвердили, що пожежа почалася, ОСОБА_2коли не було у своєму домоволодінні. Матеріалами справи також не встановлено будь-якого несанкціонованого підключення електричних приборів, належних Відповідачу, до електричних мереж або їх підключення з порушенням Правил пожежної безпеки України.

Разом з тим, жоден з наданих письмових доказів в обґрунтування позову не містить в собі висновків про те, що саме Відповідач будь-яким чином причетний до виникнення пожежі, що його поведінка є, чи була неправомірною, і в кінцевому випадку привела до спричинення шкоди Позивачу.Інших належних письмових доказів, про дійсні причини виникнення пожежі, з визначенням винних осіб, суду не надано.

Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для цивільно-правової відповідальності Відповідача, передбаченої ст. 1166 ЦК України, не має.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, капітан служби цивільного захисту, провідний інспектор Ленінського РВГУ ДСНС України в Харківські області, який проводив попереднє розслідування з встановлення причин пожежі, не зміг пояснити суду, чим він керувався та на які докази посилався, роблячи попередній висновок, що ймовірною причиною пожежі є коротке замикання.

Підтвердженням, що вказаний висновок він зробив ймовірно, без достатніх на те правових підстав та вивчення необхідних матеріалів, а саме, без дослідження проб матеріалів, які залишилися після пожежі, є запис розмови між ним та Відповідачем, зроблений в 2015 році та прослуханий у судовому засіданні.

В силу вимог ч.3 ст.77 ЦПК України сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Так, згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд доходить висновку, що ймовірну причину пожежі ОСОБА_4 зазначив на свою особисту думку.

Це також підтверджується наступним.

В Звіті про причини виникнення пожежі, затвердженому капітаном служби цивільного захисту - провідним інспектором Ленінського РВГУ ДСНС України ОСОБА_4 30 березня 2015 року, в графі 14 зазначено, що проби для проведення пожежно-технічних досліджень не відбирались. ( а.с. 20-23 т. 1).

Крім того, в рапорті провідного інспектора Ленінського РВГУ ДСНС України, капітана служби цивільного захисту ОСОБА_4 від 30.03.2015 року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.12 т. 1), в четвертому абзаці зазначено, що «він в огляді місця пожежі у складі слідчо-оперативної групи в якості спеціаліста не брав. Просить направити матеріали пожежі до Ленінського РВ ХМУ України в Харківській області для прийняття відповідного рішення.

Таким чином, висновок спеціаліста ОСОБА_4 про ймовірну причину пожежі у вигляді короткого замикання, є його особистим припущенням, що є порушенням ч. 6 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, висновком пожежно-технічної експертизи № 3758 від 28.07.2015 року, зробленим Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_9 та висновком експерта № 3/2016 від 27.05.2016 року, зробленого Харківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, копії яких містяться в матеріалах справи та оригінали яких досліджені судом під час витребування матеріалів кримінального провадження № 0000823, не встановлено вини Відповідача у заподіянні шкоди майну Позивача. ( а.с. 25-47, 64-74 т.1)

Відповідно до ст. 78 ч.2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, посилання Позивача та його представників про наявність вини в діях Відповідача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходив з наступного.Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Аналізуючи надані Позивачем докази, беручи до уваги, що позивачем не надано доказів вини Відповідача у заподіяні шкоди, не надано доказів, внаслідок порушення яких норм та вимог діяв Відповідач, суд приходить до висновку, що вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Суд вважає, що доводи та заперечення Відповідача, та його представника обґрунтовані, ці обставини підтвердженні поясненнями самих сторін, показами свідків у судовому засіданні та письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Згідно норм ст. 4 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведенністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати понесені позивачами не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 259 ЦПК України, та у відповідності до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.Г. Пашнєв