ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року

м.Суми

Справа №591/4864/17

Номер провадження 22-ц/788/1873/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання -Пархоменко А.П.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Сумська міська рада,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2018 року в складі судді Грищенко О.В., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 16 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сумської міської ради, третя особа: ОСОБА_2, мотивуючи вимоги тим, що 06 квітня 2015 року між нею та Сумською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого Сумська міська рада надала позивачу в оренду земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,1664 га, кадастровий номер НОМЕР_1, строком до 03 березня 2020 року.

19 травня 2017 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір про поділ домоволодіння, що є спільною частковою власністю, та відповідно до п. 7 договору припинено спільну часткову власність між співвласниками.

22 травня 2017 року вона звернулася із заявою до Сумської міської ради про припинення договору оренди земельної ділянки, оскільки право власності на частину житлового будинку, який розташований на орендованій земельній ділянці, набуто іншою особою.

Проте, відповідачем, листом № П-06.01-21/1226 від 01 червня 2017 року їй відмовлено у припиненні договору оренди земельної ділянки та запропоновано розробити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Просила припинити договір оренди земельної ділянки від 06 квітня 2015 року.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 19 травня 2017 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ домоволодіння, що є спільною частковою власністю. ОСОБА_1 вказувала, що ОСОБА_2 набув право власності на частину домоволодіння і до нього перейшло право користування земельною ділянкою, яка перебуває в оренді, тому договір оренди земельної ділянки повинен бути припиненим. Також зазначала, що до ОСОБА_2 перейшли зобов'язання за договором щодо сплати орендної плати та податків згідно із законодавством, однак на даний час вона самостійно сплачує орендну плату.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи в установленому законом порядку, але в судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 06 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та Сумською міською радою укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого Сумська міська рада надала позивачу в оренду земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 0,1664 га, кадастровий номер НОМЕР_1, строком до 03 березня 2020 року (а.с. 5-8).

19 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ домоволодіння, що є спільною частковою власністю, відповідно до умов якого сторони домовились про поділ у натурі належного їм на праві спільної часткової власності домоволодіння та господарських будівель, АДРЕСА_1.

Співвласнику ОСОБА_1 належить 95/100 часток домоволодіння з відповідною часткою господарських будівель на праві приватної спільної часткової власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а співвласнику ОСОБА_2 належить 5/100 часток домоволодіння з відповідною часткою будівель на праві приватної спільної часткової власності відповідно до договору купівлі-продажу частки домоволодіння, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Борох Л.В від 18 травня 2017 року за реєстраційним № 845.

У пункті 7 вказаного договору зазначено, що поділ у натурі домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами припиняє спільну часткову власність на нього між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 9).

22 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Сумської міської ради із заявою про намір припинити право користування земельною ділянкою та розглянути питання щодо розірвання договору оренди за згодою сторін для подальшого укладення договорів з кожним власником окремо (а.с. 10).

08 червня 2017 року Департаментом забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради надано відповідь на звернення ОСОБА_1, в якій вказано, що на даний час земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1, сформована, сформувати іншу земельну ділянку можливо лише шляхом поділу земельної ділянки. Також, рекомендовано позивачу розробити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та звернутися до Сумської міської ради з клопотанням про її погодження.

Також судом встановлено, що відповідно до пункту 5.3 договору оренди земельної ділянки, договір припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; у разі засудження фізичної особи-орендаря (громадянина) до позбавлення волі або обмеження його дієздатності за рішенням суду і відмови осіб, зазначених у ст. 7 Закону України «Про оренду землі», від виконання цього договору; смерті фізичної особи-орендаря.

Пунктом 5.4 договору передбачено припинення договору шляхом його розірвання. Договір може бути розірваний за взаємною згодою сторін та за рішення суду (а.с. 5 - 8).

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 мотивоване відсутністю передбачених законом підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

За приписами ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі», до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Згідно з ч. ч. 2, 4, 6 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки, площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Відповідно до ч. ч.1, 5 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно з положеннями п. «е» ч. 1 ст. 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Частиною 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

Як убачається з матеріалів справи, 06 квітня 2015 року між Сумською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого остання прийняла в оренду земельну ділянку по вул. 1-ша Замостянська,38а у м. Суми, загальною площею 0,1664 га строком до 03 березня 2020 року.

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 18 травня 2017 року належить 5/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1, а тому до нового власника переходить право користування орендованою земельною ділянкою пропорційно до його частки у будинку.

Однак, нормами чинного законодавства та договором не передбачено припинення договору оренди земельної ділянки у разі продажу частини нерухомого майна іншій особі, яке знаходиться на орендованій земельній ділянці. Крім того, відповідачем запропоновано ОСОБА_1 розробити технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір оренди земельної ділянки повинен бути припиненим, не заслуговують на увагу, оскільки при продажі частини нерухомого майна іншим особам можлива лише зміна умов договору оренди, укладеного Сумською міською радою з позивачем або переоформлення права користування земельною ділянкою на кожного з власників нерухомого майна окремо у порядку, встановленому чинним законодавством, пропорційно до їх часток у будинку.

За встановлених обставин справи та вимог закону, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні справи судом першої інстанції правильно, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджено всі докази, які підтверджували позицію позивача та входили до предмета доказування, надано їм належну оцінку та застосовано положення законодавства, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

За таких обставин, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю.Кононенко

В.І.Криворотенко

О.І. Собина