Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 315/1160/15-ц

провадження № 61-5205св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Авангард»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу директора товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард» - ОСОБА_2, на рішення апеляційного суду Запорізької області в складі суддів: Кочеткової І. В., Маловічко С. В., Савченко О. В., від 11 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард» (далі - товариство, ТОВ «Авангард») про визнання договору оренди землі недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що після смерті свого батька ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, вона успадкувала земельну ділянку, площею 9,52 га, розташовану на території Новозлатопільської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказана земельна ділянка перебувала в оренді відповідача за договором від 04 грудня 2007 року, зареєстрованим у Гуляйпільському районному відділі Запорізької регіональної філії «Центр ДЗК» 11 вересня 2008 року за № 81, строк дії договору за яким визначений сторонами у 5 років.

По закінченню строку дії договору оренди вона неодноразово зверталася до відповідача із заявою про повернення земельної ділянки для самостійного обробітку, проте орендар відмовився повертати землю, пославшись на те, що її батько підписав додаткову угоду до договору оренди землі, зареєстровану у відділі Держкомзему Гуляйпільського району 01 грудня 2011 року за №00721, за якою строк оренди визначено до 31 грудня 2022 року.

Посилаючись на те, що померлий батько не підписував додаткову угоду, ця угода не містить дати її складання і вона була укладена після його смерті, позивач просила суд на підставі статей 203, 215 ЦПК України визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі без дати укладення, зареєстровану у відділі Держкомзему Гуляйпільського району 01 грудня 2011 року.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області в складі судді Яроша С. О. від 19 травня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Авангард» про визнання договору оренди землі недійсним залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для з'ясування обставини, на які посилалися учасники справи, а саме чи підписував орендодавець - батько позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, оспорену додаткову угоду до договору оренди землі без дати укладання, зареєстровану 01 грудня 2011 року, судом призначено експертизу. Учасниками справи не надано вільних зразків підписів померлого, у зв'язку із чим експертиза проведена не була, через що суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним оспореної угоди.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 19 травня 2016 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду до договору оренди землі, укладену між ОСОБА_3 і ТОВ «Авангард» без дати укладання, зареєстровану у відділі Держкомзему Гуляйпільського району 01 грудня 2011 року за № 00721.

Стягнуто з ТОВ «Авангард» на користь ОСОБА_1 1 023,12 грн в рахунок компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанції.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції не повно встановив необхідні обставини справи, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновки районного суду. Згідно положень оспореної угоди вона набирає чинності після підписання сторонами та її державної реєстрації. Указано, що на додатковій угоді відсутня дата її укладання (підписання), заява про державну реєстрацію складена і підписана від імені орендодавця ОСОБА_3 01 грудня 2011 року, тобто після смерті останнього, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1. У зв'язку із зазначеним, оспорена додаткова угода до договору оренди землі не може вважатися такою, що відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню її недійсною з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, директор ТОВ «Авангард» - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позов у даній справі пред'явлено з підстав не підписання орендодавцем оспореної додаткової угоди до договору оренди землі, тому суд апеляційної інстанції не мав права визнавати недійсною спірну угоду у зв'язку із невідповідністю її законодавству через відсутність дати складання угоди. На думку скаржника, про факт наявності згоди орендодавця за його життя на укладення спірної додаткової угоди свідчить акт приймання-передачі документів від 13 жовтня 2011 року про передачу відповідних угод щодо оренди землі товариством на державну реєстрацію.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Зазначено, що її померлий батько не умів читати, а написати міг тільки п'ять літер власного прізвища, у зв'язку із чим всі документи підписувала її мати, яка померла 28 липня 2010 року. Через зазначені причини заповіт батька, який складено останнім на ім'я відповідача було зачитано батьку і посвідчено в присутності двох свідків. Перед смертю батько перебував у важкому стані та не міг обходитися без сторонньої допомоги і не міг самостійно підписати оспорену додаткову угоду. Станом на момент складання спірної додаткової угоди були чинними попередні зміни до договору оренди, тому причини укладати нову угоду були відсутні. Про спірну додаткову угоду вона дізналася лише після того, як повідомила товариство, що вона, як новий власник, не бажає продовжувати дію договору оренди. Доводи касаційної скарги ТОВ «Авангард» про подання спірної угоди на реєстрацію у відділ Держгеокадастру у Гуляйпільському районі Запорізької області начебто 13 жовтня 2011 року спростовуються офіційною відповіддю начальника відділу Держгеокадастру у Гуляйпільському районі Запорізької області про те, що заяву на реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі подано товариством від імені ОСОБА_3 01 грудня 2011 року. Із відповідної заяви про державну реєстрацію додаткової угоди, яка надана указаним відділом Держгеокадастру вбачається, що її підписано ОСОБА_3 01 грудня 2011 року, тобто через 37 днів після його смерті, що є неможливим. У пункті 43 спірної додаткової угоди вказано, що вона набирає чинності після підписання та державної реєстрації. Орендодавець не підписував спірної додаткової угоди та фізично не міг підписати заяву на її реєстрацію 01 грудня 2011року. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард» про визнання договору оренди землі недійсним призначено до судового розгляду.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, після смерті якого залишилася земельна ділянка площею 9,52 га, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Новозлатопільської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 липня 2012 року право власності на земельну ділянку перейшло до дочки померлого ОСОБА_1

За життя ОСОБА_3 спірна земельна ділянка за договором оренди землі від 04 грудня 2007 року, зареєстрованим у Державному реєстрі земель 11 вересня 2008 року за №81, перебувала в оренді ТОВ «Авангард». Згідно пунктів 8, 9 договору оренди строк дії договору становить 5 років, розмір орендної плати - 1,5% від нормативної грошової оцінки землі.

01 січня 2009 року між ОСОБА_3 і орендарем була укладена додаткова угода, якою строк дії договору оренди визначено у 7 (сім) років, розмір орендної плати - 3% від нормативної оцінки земельної ділянки. Вказана додаткова угода зареєстрована у Державному реєстрі земель 11 лютого 2010 року за № 38.

01 грудня 2011 року до відділу Держкомзему у Гуляйпільському районі надійшла заява від імені ОСОБА_3 про державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки, яка містить підпис заявника і дату складання заяви - 01 грудня 2011 року.

01 грудня 2011 року на підставі вказаної заяви ОСОБА_3 за реєстровим № 00721 була проведена державна реєстрація додаткової угоди до договору оренди землі, за умовами якої строк оренди продовжено до 31 грудня 2022 року.

Принципу свободи договору закріплений у статті 6 та статті 627 ЦК України.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтями 12, 14, 19 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це письмова угода сторін про взаємні зобов'язання, відповідно до яких орендодавець за плату (розмір якої, форми платежу, терміни та порядок внесення і перегляду, індексації передбачаються умовами договору, які не можуть суперечити законам України) передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220 затверджена типова форма договору оренди землі, якою передбачено зазначення на договорі, в тому числі дати його укладання.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

На підставі статті 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Апеляційним судом установлено, що оспорена додаткова угода до договору оренди землі не містить дати її укладання, відсутність висновку судової почеркознавчої експертизи через неможливість надання достатньої кількості зразків підпису померлого ОСОБА_3 не є підставою для висновку про відповідність оспорюваного правочину вимогам закону, а надана відповідачем фотокопія акту приймання-передачі документів від 13 жовтня 2011 року про передачу ТОВ «Аванград» до відділу Держкомзему додаткових угод в кількості 26 шт., де за № 20 значиться прізвище ОСОБА_3 не є достатньою підставою для висновку про те, що оспорюваний правочин був підписаний до 13 жовтня 2011 року, оскільки вказаний акт суперечить наданій Держгеокадастром заяві про державну реєстрацію додаткової угоди, згідно якої дата її підписання і дата реєстрації заяви ОСОБА_3зазначені 01 грудня 2011 року.

За змістом статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому не міг подавати відповідному відділу Держгеокадастру заяву на реєстрацію спірної додаткової угоди, яка подана 01 грудня 2011 року, та врахувавши, що дата укладання оспореної додаткової угоди не зазначена і учасниками справи не надано належних і допустимих доказів про те, що сторони оспорюваної додаткової угоди дійшли згоди щодо усіх суттєвих умов договору ще за життя ОСОБА_3,суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна додаткова угода до договору оренди землі не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання її недійсною відповідно до положень статті 215 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не мав права визнавати недійсною спірну угоду у зв'язку із невідповідністю її законодавству спростовуються змістом спірної угоди, матеріалами справи, а також обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що про факт наявності згоди орендодавця за його життя на укладення спірної додаткової угоди свідчить акт приймання-передачі документів від 13 жовтня 2011 року про передачу відповідних угод щодо оренди землі товариством на державну реєстрацію, оскільки такий акт офіційно не засвідчений та спростований даними наданими відділом Держгеокадастру про те, що заяву ОСОБА_3, підписану 01 грудня 2011 року, отримано на реєстрацію спірної угоди цього ж дня.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи враховані судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення апеляційного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі наданих сторонами доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу директора товариства з обмеженою відповідальністю «Авангард» - ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик