справа № 156/269/18
Провадження № 2/156/222/18
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 жовтня 2018 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Нєвєрова І. М.,

за участю секретаря судового засідання Салатюк Г. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу № 156/269/18 за позовом Української медичної стоматологічної академії до ОСОБА_1 про стягнення витрат коштів державного бюджету на навчання .

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення витрат коштів державного бюджету на навчання. В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 був зарахований з 01.09.2009 року студентом стоматологічного факультету вищого державного навчального закладу України "Українська медична стоматологічна академія". Між вищим державним навчальним закладом і відповідачем було укладено угоду про підготовку фахівця з вищою освітою.

За умовами угоди відповідач взяв на себе зобов'язання прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі порушення взятих на себе зобов'язань відшкодувати вартість навчання. В свою чергу позивач, згідно укладеної угоди, взяв на себе зобов'язання забезпечити відповідну якість та рівень підготовки фахівця - відповідача з вищою освітою. Взяті на себе зобов'язання позивач виконав належним чином та у строки визначені угодою. Відповідач, в свою чергу, не виконав взяті на себе зобов'язання, за місцем направлення три роки не відпрацював, а був звільнений з посади лікаря за власним бажанням. З урахуванням збільшених поховних вимог Позивач просить стягнути з відповідача 37 082,11 грн. в рахунок відшкодування витрат на навчання, 42 276,01 грн. отриманої стипендії, а також понесені судові витрати в сумі 1 762,00 грн.

Відповідач позову не визнає повністю у зв'язку з тим, що на момент працевлаштування Відповідача до Заболоттівської районної лікарні (01.08.2014 року) вимоги щодо обов'язкового відпрацювання за напраленням в Законі України "Про вищу освіту" не існувало. Окрім того, вищевказаний закон не передбачає стягнення коштів за навчання. Посилання Позивача на п.п. 14, 16 "Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів підготовка яких здійснювалась за державним замовленням" є безпідставним, оскільки порядок суперечить нормам Конституції України, Кодексу законів про працю України та Закону України "Про вищу освіту". Окрім того, зазначена постанова втратила чинність відповідно до постанови КМУ № 376 від 31.05.2017 року. По теперішній час Порядок відшкодування до державного бюджету витрат на навчання не встановлений. Представник вважає, що вимога відшкодування виплаченої стипендії Відповідачу є безпідставною, оскільки виплата стипендій проводилася за результатами успішності студента. Позивачем не наведено жодної підстави для стягнення виплаченої стипендії за результатами успішного навчання. Відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю у зв'язку із безпідставністю.

Заяви, клопотання учасників справи

Від представника позивача надійшло клопотання про проведення розгляду справи без його участі, підтримання позовних вимог у повному обсязі та прохання їх задовольнити.

Від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання про проведення розгляду справи без її участі та участі Відповідача, заперечення позовних вимог у повному обсязі та прохання відмовити у їх задоволенні.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою від 23.03.2018 року було відкрито провадження по справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 28.05.2018 року на 12:30 год.

28.05.2018 року у зв'язку з неявкою сторін судове засідання було відкладене на 15.06.2018 року.

15.06.2018 року судове засідання відкладено на 20.09.2018 року на 12:00 год. у зв'язку із неявкою сторін по справі та надходженням від представника відповідача клопотання про відкладення розгляду справи для можливості ознайомлення із матеріалами справи.

20.09.2018 року судове засідання відкладено на 22.10.2018 року на 14:00 год. у зв'язку із неявкою сторін по справі та надходженням від представника відповідача клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою відповідача.

22.10.2018 року сторони у судове засідання не з'явилися.

Згідно ч. 1 ст. 223 Цивільно-процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Випадки відкладення розгляду справи відсутні.

У звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи та проведенням розгляду справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 01.09.2009 року був зарахований студентом 1-го курсу стоматологічного факультету вищого державного навчального закладу України "Українська медична стоматологічна академія" (а.с.6). В подальшому між сторонами укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою № 10 від 20.10.2009 року, відповідно до умов якої відповідач зобов'язався прибути після закінчееня вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років (а.с.7).

Згідно витягу з наказу № 243-ц від 27.06.2014 року ОСОБА_1 було присвоєно кваліфікацію лікаря-стоматолога (а.с.8) та видано диплом установленої форми (а.с.9).

Судом встановлено, що згідно картки працевлаштування випускника вищого державного навчального закладу України "Українська медична стоматологічна академія" від 08.11.2014 року відповідач надав свою згоду щодо направлення його на роботу до закладу охорони здоров'я УОЗ Волинської ОДА Заболоттівської районної лікарні Ратнівського району, на посаду лікаря-стоматолога (зворот а.с.10).

Згідно листа № 01/а/ від 17.01.2017 року, направленого управлінням охорони здоров'я Волинської обласної державної адміністрації ректору вищого державного навчального закладу України "Українська медична стоматологічна академія", ОСОБА_1 звільнено з посади лікаря-стоматолога Заболоттівської РЛ № 2 за власним бажанням (а.с.14).

Згідно наказу Міністерства охорони здоров'я України № 1586 від 31.08.2018 року найменування вищого державного навчального закладу України "Українська медична стоматологічна академія" змінено на "Українська медична стоматологічна академія" (а.с.44).

Оцінка суду

Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 43, ч. 2 ст. 95 Конституції України держава створює умови для підготовки кадрів за основними напрямами, відповідно до суспільних потреб, на задоволення яких виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які бюджетні видатки держави. Виходячи з суспільних потреб та розмірів бюджетних призначень, визначених у законі про Державний бюджет України, формується державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов'язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні.

Статтею ст. 44 ч. 2 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами.

За нормами ч. 2 ст. 52 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями статті 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди.

Згідно ст.52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року № 342 та ст.197 Кодексу законів про працю України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992.

У преамбулі Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (постановою Кабінету Міністрів України № 992) вказано, що метою прийняття даного акта є забезпечення реалізації права на роботу за фахом випускниками вищих навчальних закладів.

Відповідно до пунктів 4, 8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням" № 992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років.

Виходячи з вищевикладеного, надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обов'язку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом. Перелік випадків, коли випускник зобов'язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у п.21 Порядку.

Між тим положення Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ та Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ не місять зобов'язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п.14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання.

Відсутність у вказаних законах обов'язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч.3 ст.53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про те, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами № 2984-ІІІ і № 1060-ХІІ такого обов'язку не передбачено. На виконання цього ж порядку Кабінет Міністрів України не розробив і не затвердив Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону № 1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VII вніс зміни у Закон України "Про освіту" № 1060-ХІІ, зокрема ч.2. ст.52 Закону України "Про освіту", якою визначався обов'язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов'язку відпрацювати за направленням. Крім того, п.12 Порядку хоча і зобов'язує керівників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III - IV рівнів акредитації здійснювати чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів I - II рівнів акредитації - до місця роботи, проте не вповноважує на стягнення коштів на навчання. Тому, підстав для задоволення позову на підставі нормативних актів суд не вбачає.

Укладена між сторонами угода про підготовку лікаря підпадає під ознаки договору і домовленістю двох сторін, спрямовану на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, згідно ст. 626 Цивільного кодексу України. За змістом укладеної угоди, вищий державний навчальний заклад України "Українська медична стоматологічна академія" зобов'язався забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою та після закінчення навчання працевлаштувати фахівця в державному секторі народного господарства, де він зобов'заний відпрацювати не менше 3-х років, студент зобов'язаний оволодіти всіма видами професійної діяльності, прибути, після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше 3-х років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Вказана угода не передбачає відшкодування витрат на навчання на користь навчального закладу, термінів виконання грошового зобов'язання. Також, суд приймає до уваги те, що на підставі Закону N 1556-VII (1556-18) від 01.07.2014 ч.2 ст. 52 Закону України "Про освіту", яким передбачено 3-х річний обов'язок відпрацювання за направленням виключено.

Згідно ч. 2 ст. 5 Цивільного кодексу України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність. Отже, внесення змін до ст. 52 Закону України "Про освіту" має зворотну дію і скасовує цивільну відповідальність ОСОБА_1 Також, слід зазначити, що положення ст.52 Закону України "Про освіту" (в редакції, що існувала на час укладення угоди між сторонами.), порушували конституційне право громадянина на вільний вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплено в статті 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Згідно норм ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок їх в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, беручи до уваги, що Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VII внесено зміни у Закон України "Про освіту" № 1060-ХІІ, зокрема ч. 2 ст. 52 Закону України "Про освіту", якою визначався обов'язок відпрацювати три роки, виключено, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Заявлена позивачем вимога про стягнення із ОСОБА_1 отриманої стипендії в розмірі 42 276,01 грн. також не підлягає до задоволення у зв'язку із безпідставністю.

Розподіл судових витрат між сторонами

На підставі ст. 141 ч. 2 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.4, 12, 81, 141, 247, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.530, 625, 901, 906 Цивільного кодексу України, ст.ст.43, 53 Конституції України,Закону України "Про освіту", Закону України "Про вищу освіту", суд,-

у х в а л и в :

В задоволенні позову Української медичної стоматологічної академії (), місцезнаходження: вул. Шевченка, буд. 23 м. Полтава до ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення вартості навчання- відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем по справі - Українською стоматологічною академією.

Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Нєвєров