АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 666/6735/15-ц Головуючий в І інстанції Дорошинська В.Е.
Номер провадження 22ц - 791/1043/2018 Доповідач: Бугрик В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого Бугрика В.В.,

Суддів: Базіль Л.В.,

Семиженко Г.В.,

секретаря Павловської Ю.О.

за участю прокурора Хамідової Є.Ф.

адвоката Бондара А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу заступника прокурора Херсонської області на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Дорошинської В.Е. від 17 травня 2018 року у справі за позовом заступника прокурора міста Херсона в інтересах держави в особі Херсонської міської ради до ОСОБА_3, Дніпровського районного управління юстиції у місті Херсоні, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім «Херсон-Юг» про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИЛА:

11 грудня 2015 року Херсонська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Херсонської міської ради звернулась з позовом до ОСОБА_3, Дніпровського районного управління юстиції у м. Херсоні, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Південенерго" про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування права власності на нерухоме майно. Позовні вимоги мотивують тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 02.04.2015 року у справі №666/7480/14-ц, залишеним без змін апеляційною інстанцією, позов прокурора Дніпровського району м. Херсона в інтересах держави задоволено та визнано незаконним (недійсним) рішення Херсонської міської ради № 541 від 04.09.2007 р. в частині надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 площею 0,0600 га для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнано незаконним (недійсним) рішення Херсонської міської ради №597 від 05.10.2007 в частині затвердження проекту із землеустрою, яким надано у власність земельну ділянку ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 площею 0,0600 га вартістю 122460 грн. для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Представник позивача також вказує, що 08.02.2008 р. укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_5 продала, а ТОВ «Торговий Дім Югпромінвест» придбало зазначену земельну ділянку. В наступному, за договором купівлі-продажу від 12.07.2013 р., право власності на спірну земельну ділянку придбано ОСОБА_3 у ТОВ «Торговий дім Південенерго», яке є правонаступником ТОВ «Торговий дім Югпромінвест».

За перелічених обставин позивач обґрунтовує позовні вимоги положеннями ст. 387, пунктом 3 частини першої ст. 388, ст. 1212 Цивільного кодексу України зазначаючи, що у відповідача ОСОБА_3 відсутні правові підстави для володіння спірною земельною ділянкою оскільки у ході судового розгляду цивільної справи №666/7480/14-ц встановлено, що при прийнятті рішень щодо надання дозволу на розробку та затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_5 земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0600 га, Херсонська міська рада не мала законних підстав на передачу цієї землі у власність громадянину через віднесення її до зелених зон загального користування. З огляду на викладене, Херсонська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Херсонської міської ради, просила витребувати у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на користь Херсонської міської ради; зобов'язати Дніпровське районне управління юстиції у м. Херсоні скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням суду в задоволені позову повністю відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Херсонської області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що спірна земельне ділянка не відноситься до земель громадської забудови, однак незаконним рішенням Херсонської міської ради її передано у власність ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку. Зазначене рішення міської ради визнано незаконним та недійсним. Керуючись ст. 346 ЦК України право власності особи припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі. Та оскільки ОСОБА_5 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі незаконного рішення Херсонської міської ради, тому виданий їй державний акт на право власності на земельну ділянку є також незаконним, а отже і наступні правочини щодо відчуження цієї ділянки у тому числі і ОСОБА_3 також є незаконними.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд зазначив, що спірна земельна ділянка вибула з володіння Херсонської міської ради на підставі її рішень, тобто рада висловила своє волевиявлення на відчуження нерухомого майна, що виключає можливість витребування в порядку п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України земельної ділянки у добросовісного набувача. Крім того, суд послався на практику Європейського суду з прав людини щодо дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Разом з тим рішення Херсонського міського суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Предметом розгляду справи є витребування з володіння ОСОБА_3 на користь Херсонської міської ради земельної ділянки площею 0,06 га по АДРЕСА_1, яка вибула з власності держави на підставі рішень міської ради, які визнано незаконними у судовому порядку.

Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 02.04.2015 по справі №666/7480/14-ц позов Прокурора Дніпровського району м. Херсона в інтересах держави до ОСОБА_5, Херсонської міської ради, третя особа: ОСОБА_3 задоволено та визнано незаконним (недійсним) рішення Херсонської міської ради №541 від 04.09.2007 в частині надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_5; визнано незаконним (недійсним) рішення Херсонської міської ради №597 від 05.10.2007 в частині затвердження проекту із землеустрою, яким надано у власність земельну ділянку ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 площею 0,0600 га вартістю 122460 грн. для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Спірна земельна ділянка згідно з Генеральним планом міста Херсона не відноситься до земель громадської забудови, однак рішенням Херсонської міської ради № 597 від 05.10.2007 р. її передано у власність ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих споруд і будівель, тобто для потреб, не пов'язаних із порушенням об'єктів, необхідних для населеного пункту в цілому, і з порушенням порядку для зміні її цільового призначення. Разом з тим, відповідно до ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-кадастрового устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіонального та місцевих правил забудови. Земельні ділянки, які використовуються, як шляхи сполучення, для задоволення культурно-побутових потреб населення (парки, сквери, бульвари, пляжі, кладовища), для схову відходів, розміщення та утилізації промислових та побутових відходів, розміщення та утилізації промислових та побутових відходів, розміщення об'єктів, необхідних для населеного пункту в цілому, перебувають у комунальній власності і не передаються у приватну власність. За таких обставин судом вищевказане рішення Херсонської міської ради визнано незаконним та недійсним.

З норм ЗК України вбачається, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того, чи є законним рішення, на підставі якого воно видано. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності особи припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Оскільки ОСОБА_5 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі незаконного рішення міської ради, тому виданий їй державний акт на право власності на земельну ділянку є також незаконним. Тому наступні правочини щодо відчуження цієї ділянки, у тому числі і ОСОБА_3 є незаконними.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою стаття 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи».

З огляду на зазначені приписи, правила ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності або відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до особи, яка володіє цім майном, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, який майно було передане власником іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша ст. 388 ЦК).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатись своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені і можливі, зокрема за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Територіальна громада як власник спірної земельної ділянки делегує органу місцевого самоврядування повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. Здійснення міською радою права власності, зокрема розпорядженням майном, не у спосіб та не у межах повноважень, передбачених законом, не може вважатись вираженням волі територіальної громади.

Таким чином спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади поза її волею, тому пред'явлення позову до добросовісного набувача про витребування цього майна на підставі ст. 388 ЦК України відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції посилався на те, що за змістом статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 самі по собі допущені органами влади порушення при передачі майна у власність особи не можуть бути безумовною підставою для повернення цього майна державі, якщо вони не допущенні внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача майна, є безпідставними, з огляду на таке. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначені суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.01.1986).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного знання, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

У справі «Стретч проти Сполученого Королівства», на яку також посилався суд, Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником оренду плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути в супереч з якої-небудь передбаченої законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладанні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підстав сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зароблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі період часу, що скоротився, за який він міг розрахувати на відшкодування своїх витрат. Тому Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Однак обставини у даній справі є істотно відмінними.

Звернення прокурора до суду з позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки з громади землі, яка вибула і її власності незаконно.

Обставини справи «Стретч проти Сполученого Королівства» та даної цивільної справи істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в цих справах не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у вказаній справі не може бути безумовним про розгляді цієї справи.

Отже, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що рішення Херсонської міської ради про відчуження спірного майна комунальної власності, прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, є волевиявленням власника цього майна, тобто територіальної громади міста Херсона. Судом також не враховано, що спірна земельна ділянка за цільовим призначенням відноситься до категорії земель громадського, а не житлової забудови і на час передачі її у власність ОСОБА_5 включена саме до земель громадської забудови з метою задоволення культурно-побутових потреб населення м. Херсона, а надання земельної для житлової забудови без зміни цільового призначення виключає її використання з метою такої забудови (ст. 20 ЗК України в редакції на час надання земельної ділянки). Таким чином, при прийняті рішення № 597 від 05.10.2007 не було волевиявлення Херсонської міської ради на передачу саме земельної ділянки із зоною земельних насаджень. Крім того, про невірне тлумачення судом першої інстанції рішень Європейського суду з прав людини свідчать висновки Верховного Суду викладені у постанові від 21.02.2018 року у справі № 488/5476/14-ц. Зокрема, судом зазначено, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини положення стаття 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє- визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосується трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційний визначеним цілям. Критерії законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що маж бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначені якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатись як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «Індивідуальний і надмірний тягар»

Ураховуючи, що земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності, а тому правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Враховуючи зазначене, втручання держави у право власності відповідача є виправданим, оскільки встановлено, що воно здійснюється з метою задоволення «суспільного» і «публічного» інтересу та було пропорційним визначеним цілям. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 08.07.1986 в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Не вирішення питання про компенсацію відповідачу у зв'язку з витребуванням земельної ділянки не свідчить про порушення принципу «пропорційності» при задоволені позову прокурора про повернення в державну власність земельної ділянки, яка вибула з такої власності незаконно, оскільки покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2510цс15, від 29.06.2016 у справі № 6-1376цс16.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильного застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та є підставою для скасування судового рішення згідно ст. 376 ЦПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Рішення міського суду слід скасувати, а позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Херсонської області задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 травня 2018 року по даній справі скасувати.

Позовні вимоги заступника прокурора міста Херсона задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_3 земельну ділянку пл. 0,06 га кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану в АДРЕСА_1, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на користь Херсонської міської ради.

Зобов'язати Дніпровське районне управління юстиції у місті Херсоні скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,06 га, кадастровий номер НОМЕР_1 розташовану за адресою: АДРЕСА_1

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 18 вересня 2018 року.

Головуючий В.В. Бугрик

Судді: Л.В. Базіль

Г.В. Семиженко