Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 1304/9500/12

провадження № 61-34853св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості»,

відповідачі: Національна спілка художників України, ОСОБА_4, Обласне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції,

третя особа - приватний нотаріус Амбросійчук Лілія Володимирівна,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 21 грудня 2016 року у складі судді Волоско І. Р. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр розвитку нерухомості» (далі - ТОВ «Центр розвитку нерухомості») звернулося до суду з позовом до Національної спілки художників України (далі - НСХУ), ОСОБА_4, Обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, третя особа - приватний нотаріус Амбросійчук Л. В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності, в якому просило визнати недійсним договір купівлі-продажу приміщення та фундамента окремої будівлі - пам'ятки історії та культури Підприємства громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації НСХУ за адресою: АДРЕСА_1, укладений 03 червня 2011 року між НСХУ як продавцем та ОСОБА_4 як покупцем, а також визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на придбане майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Центр розвитку нерухомості» посилалося на те, що у НСХУ як продавця були відсутні будь-які правовстановлюючі документи на вищевказані об'єкти продажу. Крім цього, на час укладення спірного договору купівлі-продажу приміщення підвалу не існувало, а фундамент знесеного будинку до нерухомого майна не відноситься. Вказані обставини були встановленні рішенням Господарського суду міста Києва від 24 липня 2008 року. Ні НСХУ, ні ОСОБА_4 ніколи не були власниками чи користувачами земельної ділянки, що розташована за вищевказаною адресою, а тому вони не могли в законному порядку отримати кадастровий номер на цю ділянку.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 10 квітня 2013 року позов ТОВ «Центр розвитку нерухомості» задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщення та фундамента окремої будівлі - пам'ятки історії та культури Підприємства громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації НСХУ на АДРЕСА_1, укладений 03 червня 2011 року між НСХУ та ОСОБА_4 Визнано незаконною та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказані приміщення та фундаментбудівлі.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 вересня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 квітня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Центр розвитку нерухомості» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року касаційну скаргу ТОВ «Центр розвитку нерухомості» задоволено. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 вересня 2013 року скасовано, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 квітня 2013 року залишено в силі.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав заяву про перегляд рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 квітня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що постановами Галицького районного суду міста Львова від 09 вересня 2011 року та від 02 червня 2016 року встановлено незаконність усіх рішень органу місцевого самоврядування - Львівської міської ради щодо відчуження Відкритому акціонерному товариству «Львівнафтопродукт» (далі - ВАТ «Львівнафтопродукт») земельної ділянки на АДРЕСА_1. А тому ВАТ «Львівнафтопродукт» та в подальшому ТОВ «Центр розвитку нерухомості» набули право власності на зазначену земельну ділянку на підставі нікчемних правочинів.

Ухвалою Галицького районного суду міста Львова від 21 грудня 2016 року заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обставини, на які посилався заявник, не є нововиявленими в розумінні статті 361 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення місцевого суду (далі - ЦПК України 2004 року).

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 07 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наведені заявником обставини не є нововиявленими, оскільки вони не є тими істотними обставинами, які могли б спростувати висновки суду.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 вересня 2017 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення його заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій розглянули заяву без повного з'ясування обставин справи. Зміст рішень судів суперечить постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами». Судами не розглянуті і не досліджені обставини, які підтверджені належними доказами, їм не дано оцінки і не спростовано.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2018 року справу № 1304/9500/12 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Під час розгляду справи по суті судами встановлено, що станом на 08 січня 2004 року будинок АДРЕСА_1 був повністю зруйнований, залишився фундамент та стіни підвальних приміщень, загальний процент зносу конструктивних елементів складав 80 %. 03 червня 2011 року НСХУ продало ОСОБА_4 приміщення та фундамент окремої будівлі - пам'ятки історії та культури підприємства громадської організації «Львівській художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації НСХУ, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 10 жовтня 2011 року визнано недійсним наказ Фонду державного майна України від 26 жовтня 2010 року № 1564 в частині чинності Свідоцтва про власність від 26 лютого 2004 року № П-693, виданого НСХУ та Львівському художньо-виробничому комбінату Художнього фонду УРСР. Згідно з державним актом на право власності від 04 квітня 2005 року земельна ділянка площею 0,1090 га, яка розташована на АДРЕСА_1 призначена для будівництва та обслуговування адміністративно-торгового центру та належить ТОВ «Центр розвитку нерухомості» на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05 березня 2005 року, укладеного між вказаним товариством та ВАТ «Львівнафтопродукт».

Підставою для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами ОСОБА_4 зазначив те, що постановами Галицького районного суду міста Львова від 09 вересня 2011 року та від 02 червня 2016 року встановлено незаконність усіх рішень органу місцевого самоврядування - Львівської міської ради - щодо відчуження ВАТ «Львівнафтопродукт» земельної ділянки на АДРЕСА_1. Тому ВАТ «Львівнафтопродукт» та в подальшому ТОВ «Центр розвитку нерухомості» набули право власності на зазначену земельну ділянку на підставі нікчемних правочинів.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні заяви про перегляд рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 квітня 2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами, суд першої інстанції, з мотивами якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених пунктом 1 частини другої статті 361 ЦПК України 2004 року підстав для перегляду рішення місцевого суду, оскільки зазначена ОСОБА_4 у заяві обставина (постанова Галицького районного суду міста Львова від 02 червня 2016 року) є не нововиявленою, а новою обставиною, яка виникла після ухвалення судового рішення. Що стосується постанови Галицького районного суду міста Львова від 09 вересня 2011 року, то вона була предметом судового розгляду Апеляційного суду Львівської області під час перегляду рішення Галицького районного суду міста Львова від 10 квітня 2013 року, а тому ця обставина також не є нововиявленою, оскільки була відома заявникові та суду на час розгляду справи.

Доводи касаційної скарги про те, що постановами Галицького районного суду міста Львова від 09 вересня 2011 року та від 02 червня 2016 року встановлено незаконність усіх рішень органу місцевого самоврядування - Львівської міської ради - щодо відчуження ВАТ «Львівнафтопродукт» земельної ділянки на АДРЕСА_1, а тому позивач не є її власником, не заслуговують на увагу, оскільки виданий ТОВ «Центр розвитку нерухомості» державний акт про право власності на вищевказану земельну ділянку не був визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

При цьому вказані заявником обставини не впливають на дійсність договору купівлі-продажу приміщення та фундамента окремої будівлі - пам'ятки історії та культури Підприємства громадської організації «Львівський художньо-виробничий комбінат» Львівської обласної організації НСХУ на АДРЕСА_1, укладеного 03 червня 2011 року між ним та НСХУ, оскільки рішенням Галицького районного суду міста Львова від 10 квітня 2013 року встановлено, що продавець не мав права власності на вказане майно, сам об'єкт нерухомості був відсутній, а спірний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов