ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 жовтня 2018 року

м.Харків

справа № 640/10352/18

провадження № 22-ц/818/130/18

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2, ОСОБА_2 Рафаеля-Тувія Артуровича,

заінтересована особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові заяву ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2, ОСОБА_2 Рафаеля-Тувія Артуровича, заінтересована особа ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 02 липня 2018 року, постановлене під головуванням судді Зуб Г.А., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 11 липня 2018 року), -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2, ОСОБА_2 Рафаеля-Тувія Артуровича, звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 02 липня 2018 року заяву задоволено частково. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 на строк три місяці, яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав відносно ОСОБА_1 та її дітей ОСОБА_2, ОСОБА_2 Рафаеля-Тувія Артуровича, крім захисту своїх інтересів в суді: заборонено перебувати в місці реєстрації та проживання (перебування) ОСОБА_1 та її дітей ОСОБА_2, ОСОБА_2 Рафаеля-Тувія Артуровича, за адресою: м.Харків, пров. Електроінструментальний, буд. 3, кв. 3,4; заборонено наближення на 100 м до місця проживання заявника та її дітей за вищевказаною адресою. За місцем проживання (перебування) ОСОБА_1 взято ОСОБА_3 на профілактичний облік. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що відсутні підстави для видачі обмежувального припису стосовно нього, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що він вчиняв стосовно неї та дітей домашнє насильство. Батьківських прав він не позбавлений. Тоді як обмежувальний припис порушує його конституційні права. Крім того, норма цивільно-процесуального законодавства про видачу обмежувального припису набрала чинності у січні 2018 року, а правовідносини між ним та ОСОБА_1 виникли у період 2015-2017 років. Вважає, що на спірні правовідносини не поширюється застосування глави 13ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково заяву про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що наявні обгрунтовані ризики вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства щодо ОСОБА_1 та її дітей.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 27 березня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 28 жовтня 2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.9)

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 Рафаеля-Тувія Артуровича, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7,8).

Як на підставу вимог заяви про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 посилалася на те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_3 створює для неї та для їх дітей небезпечні умови для проживання, створює конфліктні ситуації, висловлює на неї в присутності дітей словесні образи, погрожує фізичною розправою. Вважає, що дії ОСОБА_3 носять ознаки домашнього фізичного та психологічного насильства, які спричиняють шкоди їй та дітям. Зазначає про наявність підстав для застосування обмежувальних приписів стосовно ОСОБА_3

Питання видачі обмежувального припису регулюється Цивільним процесуальним Кодексом України та Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст.350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Пунктом 1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Заінтересованими особами у справах про видачу обмежувального припису є особи, стосовно яких подано заяву про видачу обмежувального припису (ч.1 ст.350-3 ЦПК України).

Згідно з п.п.3, 14, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 24 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За приписами п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Матеріали справи свідчать про те, що вироком Київського районного суду міста Харкова від 06 грудня 2016 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.2 ст. 125 КК України, а саме нанесенні тілесних ушкоджень своїй колишній дружині ОСОБА_4 (а.с.10-13).

20 листопада 2017 року на підставі звернення матері дітей ОСОБА_1, фахівцем у галузі психології ОСОБА_5 наданий висновок щодо впливу сімейної ситуації, індивідуально-психологічних особливостей батьків, їх виховної поведінки на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дітей ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 Рафаеля-Тувія Артуровича, ІНФОРМАЦІЯ_2. Встановлено, що індивідуально-психологічні особливості та виховні позиції матері, ОСОБА_1, позитивно відбилися на всебічному, збалансованому розвитку, емоційному стані, психічному розвитку та відчутті благополуччя дітей. Батько ОСОБА_3 викликає у дітей почуття ворожості, небезпеки та незахищеності з його боку в сімейній ситуації, що негативно впливає на їх внутрішню комфортну емоційну рівновагу, що призводить до порушення у них відчуття благополуччя, до дискомфорту, переживання небезпеки, тривоги та занепокоєння (а.с.19-24).

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовлено (а.с.49-50).

У червні 2018 року за результатами опитування дітей ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 Рафаеля-Тувія Артуровича, ІНФОРМАЦІЯ_2, кандидатом психологічних наук, доцентом, професором кафедри педагогіки та психології ОСОБА_6, відповідно до звернення начальника комітету у справах сімї, молоді та спорту по Київському району Департаменту у справах сімї, молоді та спорту Харківської міської ради, голови постійно діючої робочої комісії Київського району міста Харкова з питань координації дій щодо запобігання та протидії домашньому насильству, - наданий висновок про те, що зустрічі ОСОБА_3 з його неповнолітніми дітьми мають ознаки психологічного насильства до дітей (діти цих зустрічей не бажають, ставлення до батька негативне) (а.с.99-102).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріали справи свідчать про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після розірвання шлюбу склалися неприязні стосунки.

Проте заявницею не надано жодного доказу на підтвердження того, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про видачу обмежувального припису існувала вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства.

Разом з тим на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 посилалась на вирок суду щодо подій, які мали місце у квітні 2015 року, та два звернення до органів поліції у жовтні 2017 року та березні 2018 року щодо неправомірності дій ОСОБА_3 При цьому з повідомлення Національної Поліції не вбачається, чи були підтверджені факти, викладені заявницею у своїх заявах (а.с.53).

Факт негативного ставлення дітей до батька, небажання зустрічей з ними, не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_3

Сам факт неодноразового звернення ОСОБА_1 до різних органів, з підстав вчинення відносно неї та її дітей ОСОБА_3 домашнього психологічного насильства, свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та ОСОБА_3, але не підтверджує факт того, що останній вчинив по відношенню до заявника та їх дітей домашнє психологічне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах дітей ОСОБА_2, ОСОБА_2 Рафаеля-Тувія Артуровича, про видачу обмежувального припису, - не вбачаєтся.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні апеляційної скарги в сумі 1 057 грн. 20 коп.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 02 липня 2018 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_7

Повне судове рішення виготовлено 25.10.2018 року.