ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/160/18 Справа № 171/1013/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Чумак Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 171/1013/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року, яке ухвалено суддею Чумак Т.А. о 12 годині 28 хвилин у місті Апостолове Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивовано тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1, у якій проживає відповідач ОСОБА_2 зі згоди її матері ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла, а згодом позивач ОСОБА_1 зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі спадкового договору.

16.05.2015 року позивач письмово повідомила відповідачку ОСОБА_2 про необхідність звільнити належне їй житлове приміщення, на що остання відповіла відмовою.

Посилаючись на викладене, просила суд позов задовольнити, усунути перешкоди у праві користування житлом шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення з квартири АДРЕСА_1, та стягнути судові витрати.

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання спадкового договору недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку набувальної давності.

Позов мотивовано тим, що її матері ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1.

З 2005 року в зазначеній квартирі проживає ОСОБА_2, за погодженням із матір'ю, якій вона сплатила за цю квартиру кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, однак жодного договору з цього приводу вони не укладали.

За усною домовленістю між ними, квартира мала залишитися ОСОБА_2, а за кошти у розмірі 10 000,00 доларів США мати допомагала своїй доньці та сестрі відповідача - позивачу у справі ОСОБА_1 добудувати будинок АДРЕСА_3, куди мати переїхала на постійне місце проживання у 2006 році.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 померла, а у липні 2016 року ОСОБА_1 повідомила свою сестру про те, що саме вона є власником спірної квартири на підставі спадкового договору від 06.12.2007 року та запропонувала їй виїхати з квартири у добровільному порядку.

Уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.10.1992 року, визнати недійсним спадковий договір від 06.12.2007 року, визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року позовні вимог ОСОБА_1 задоволено частково та усунуто перешкоди користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1, та зобов'язано ОСОБА_2 звільнити вказане житлове приміщення протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 275,61 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що суд належно не з'ясував предмет судового розгляду і допустив неповноту судового слідства, прийнявши рішення на припущеннях. Так, на думку відповідача, суд не взяв до уваги те, що рішення Апостолівської районної ради №119/1 від 16.04.1992 року про продаж квартири ОСОБА_3 не існує, а тому договір купівлі-продажу спірної квартири є підробленим. Також вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що вона не є особою, яка може оспорювати даний договір та невірно застосував норми матеріального права. ОСОБА_2 вважає, що нею доведено факт наявності помилки при укладенні оспорюваного договору, у зв'язку з чим вважає, що, за умови відсутності законного права власності на спірну квартиру, вона правомірно займала цю квартиру на протязі більше ніж 10 років і ця квартира фактично їй належить. ОСОБА_2 стверджує, що судом порушено її право, як законного власника майна за набувальною давністю.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_5, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, на виконання Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир і будинків, затвердженого Постановою Ради міністрів УРСР і Укррадпрофа від 19 травня 1989 року №142, уповноваженою комісією складено Акт від 25 травня 1992 року про продажну вартість квартири АДРЕСА_1, яка підлягає продажу ОСОБА_3, у розмірі 4 392 карбованці (а.с. 99).

Розпорядження представника Президента України № 65 від 28.05.1992 року дозволено комбінату комунальних підприємства (т.ОСОБА_11) продати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 за 4 392 карбованці (а.с. 100).

ОСОБА_3 сплачено державне мито у розмірі 219, 60 карбованців (а.с. 98) та 4 392 карбованці, які надійшли на рахунок комбінату 18.06.1992 року за прибутковим касовим ордером №385 (а.с. 101).

01 жовтня 1992 року між Комбінатом комунальних підприємств, в особі головного інженера господарства ОСОБА_8, та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартира АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Апостолівської держнотконтори 01.10.1992 року, реєстраційний № 3369, та зареєстрований в Апостолівському МБТІ 16.10.1992 року у реєстровій книзі за № 25-47 (а.с. 97).

В 2005 році до квартири АДРЕСА_1 вселилася на постійне проживання донька власника ОСОБА_3 - ОСОБА_2, яка зареєстрована у цій квартирі з 13.06.2006 року (а.с. 48-зворот).

06 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено спадковий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов'язалася виконувати розпорядження ОСОБА_3, передбачені цим договором, і в разі її смерті набуває право власності на належну їй на праві власності квартиру, що розташована в АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Романченко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2950. В цей же день нотаріусом накладено заборону на відчуження вказаної квартири, реєстр № 59 (а.с.13-14).

21 лютого 2016 року ОСОБА_3 померла (а.с.8).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.04.2016 року (а.с.15), право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі Спадкового договору № 2950 від 06.12.2007 року.

Згідно акту депутатського обстеження від 16.05.2016 року встановлено, що у вищевказаній квартирі проживає ОСОБА_2 (а.с.16), яка, на вимогу позивача від 16.05.2016 року, у добровільному порядку відмовилася звільняти квартиру (а.с.17-20).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору купівлі-продажу від 01 жовтня 1992 року та застосування наслідків його недійсності, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрутованості, оскільки вона не виступала стороною цього договору та, на момент укладення цього договору, права ОСОБА_2 порушено не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції 2003 року, вказаний ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які винили до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року (п.1).

Оскільки цивільні відносини щодо укладення оспорюваного договору виникли 01.10.1992 року, тобто до набрання чинності ЦК України, в редакції 2003 року, до оспорюваного договору купівлі-продажу квартири підлягають застосуванню положення ЦК УРСР, в редакції від 18.07.1963 року.

Згідно ст. 41 ЦК УРСР, в редакції від 18.07.1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані наявністю обману в діях однієї із сторін договору купівлі-продажу від 01.10.1992 року на момент його укладення та посилання в цьому договорі про вчинення продажу на підставі рішення Апостолівської районної ради №119/12 від 16.04.1992 року, яким не було передбачено можливість продажу спірної квартири ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що дані правовідносини регулюються ч.1 ст.56 ЦК УРСР, в редакції від 18.07.1963 року, відповідно до якої угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки, та ч.1 ст.57 ЦК УРСР, в редакції від 18.07.1963 року, згідно якої угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не є стороною Договору купівлі-продажу від 01.10.1992 року та не надала суду доказів щодо наявності у неї права на майно, яке є предметом цього договору, саме на момент його укладення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що остання, у відповідності до ст.ст.56, 57 ЦК УРСР, в редакції від від 18.07.1963 року, не має права на його оспорювання.

На підставі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та одним з способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до правопорушення і інше.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення прав та інтересів ОСОБА_2 у зв'язку із укладенням між Комбінатом комунальних підприємств, в особі головного інженера господарства ОСОБА_8, та ОСОБА_3 спірного договору купівлі - продажу квартири, відсутні правові підстави для задоволення позову і доводи апеляційної скарги в цій частині правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним Спадкового договору від 06.12.2007 року з моменту його укладення, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрутованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених ч.3 ст.203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно до положень, викладених у ст.1304 ЦК України спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України..

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 06 грудня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено спадковий договір, який посвідчено приватним нотаріусом Апостолівського районного нотаріального округу Романченко Ю.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2950. В цей же день нотаріусом накладено заборону на відчуження вказаної квартири, реєстр № 59 та внесено відповідні відомості до Спадкового реєстру (а.с.13-14).

Висновком експерта № 477-18 від 20.03.2018 року (а.с.143-153) підтверджено, що підпис від імені ОСОБА_3 в графі «Покупець» у договорі купівлі-продажу квартири від 01.10.1992 року та підпис і запис від імені ОСОБА_3 в графі «Відчужувач» у спадковому договорі від 06.12.2007 року виконані однією і тією ж особою - самою ОСОБА_3.

Отже, спадковий договір за своєю формою та змістом відповідає вимогам ч. 3 ст. 203, ст. 1304 ЦК України, та за життя ОСОБА_3 не ставила питання про його розірвання, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не надано суду жодного належного та допустимого доказу про відсутність у її матері ОСОБА_3 вільного волевиявлення на укладення оспорюваного правочину і заявлені з цього приводу позовні вимоги задоволенню не підлягають, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Розглядаючи спір в частині заявлених ОСОБА_2 позовних вимог про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі статтями 76 - 89, 263 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Так, згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника, При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини про те, що з 2005 року у ОСОБА_2 виникло право користування квартирою, а не факт володіння цією квартирою, оскільки власником квартири була ОСОБА_3, яка не відмовлялася від свого права власності на неї, про що позивачці було достовірно відомо, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку відсутні правові підстави, передбачені ст. 344 ЦК України,для визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Доводи ж ОСОБА_2 про те, що квартиру вона придбала у ОСОБА_3 за 10 000 доларів США, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу укладення між цими особами договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Більш того, як встановлено судом, 06 грудня 2007 року ОСОБА_3 уклала зі своєю донькою ОСОБА_1 спадковий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 зобов'язалася виконувати розпорядження ОСОБА_3, передбачені цим договором, і в разі її смерті набуває право власності на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.13-14), що свідчить про те, що, після вселення ОСОБА_2 до спірної квартири, ОСОБА_3 продовжувала здійснювати розпорядження своєю власністю на власний розсуд та не передавала такого права ОСОБА_2

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення їй перешкод у користуванні житловим приміщенням та зобов'язуючи ОСОБА_2 звільнити вказане житлове приміщення протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили, суд першої інстанції виходив з наявності у ОСОБА_1 перешкод в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_1 та правомірність її вимог про усунення цих перешкод.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, позивач ОСОБА_1, як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Таке право позивача, згідно ч.4 ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України, є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена.

Як вбачається із матеріалів справи для здійснення позивачем правомочностей власника щодо користування й розпорядження належною їй квартирою існують перешкоди, що підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем ОСОБА_2, яка не заперечувала факт проживання у спірній квартирі, однак вважає своє проживання законним, а суд першої інстанції правомірно задовольнив ці позовні вимоги.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 25 жовтня 2018 року.

Головуючий:

Судді: