Провадження № 2/679/383/2018
Справа № 679/848/18
У Х В А Л А

19 вересня 2018 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:

судді Га1вриленко О.М.,

секретар судового засідання Василюк Л.С.,

номер справи 679/383/18,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,

відповідач ОСОБА_3 Федерація,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Нетішин справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Федерації про відшкодування моральної шкоди,

за участю представника позивача ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, діючи в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 Федерації про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 09 липня 2018 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

18 вересня 2018 року позивач звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову, а саме шляхом: накладення арешту на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporationр.l.c.» у розмірі 3 667 568 гривень 00 копійок, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви складає 120000 євро, та заборонити будь-яким субєктам права вчиняти будь-які дії, що спрямовані на будь-яку передачу повністю або частково цих прав вимоги будь-яким субєктам права (зокрема, але не виключно, державам та іншим субєктам публічного права, фізичним особам, юридичним особам); зупинити здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporationр.l.c.» у розмірі 3 667 568 гривень 00 копійок, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви складає 120000 євро; заборонити Кабінету Міністрів України, Міністерству фінансів України, Національному банку України, Державному казначейству України, іншим органам державної влади, їх посадовим та/або службовим особам здійснювати будь-які дії, повязані із здійсненням платежів за державним зовнішнім запозиченням України перед ОСОБА_3 Федерацією у розмірі 3 667 568 гривень 00 копійок, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви складає 120000 євро.

Заява мотивована тим, що 24 грудня 2013 року Україна уклала трастовий договір з компанією «The Law Debenture Trust Corporationр.l.c.», що в свою чергу є довірчим власником перед держателем зобовязань, що представлений одноособово Міністерством фінансів ОСОБА_3 Федерації. За цим договором Україна отримала 3 000 000 000 доларів США з 5-відсотковим зобовязанням та видала Міністерству фінансів ОСОБА_3 Федерації зобовязання на вказану суму, строк виконання якого закінчувався 20 грудня 2015 року.

Зважаючи на те, що державою Україною станом на 20 грудня 2015 року не погашено основну суму та належні відсотки по відношенню до вищезазначеного зобовязання, 16 лютого 2016 року Міністерство фінансів ОСОБА_3 Федерації, як держатель зобовязання, через довірчого власника звернулося до Високого Суду Правосуддя Відділення ОСОБА_5, м. Лондон, з позовом про повернення основної його суми та нарахованих відсотків. Отже, можна зробити висновок, що внаслідок вказаного державного запозичення ОСОБА_3 Федерація вимагає від України повернення боргу 3 000 000 000 доларів США та нарахованих відсотків.

Позивач стверджує, що права вимоги за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною та компанією «The Law Debenture Trust Corporationр.l.c.» є майном, на яке можна звернути стягнення, а тому вважає, що за рахунок цього майна відповідача може бути виконане рішення за її позовом у разі його задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні підтримали заяву про забезпечення позову та не заперечували щодо призначення справи до судового розгляду.

Представник відповідача в судове засідання не зявився.

Заслухавши позивача та її представника, дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї матеріали, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обовязку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.ч. 1, 2 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, що визначено ч. 3 ст. 150 ЦПК України.

Як убачається з позову, позивач ставить питання про стягнення з ОСОБА_3 Федерації моральної шкоди у розмірі 3 667 568 гривень 00 копійок, завданої внаслідок збройної агресії ОСОБА_3 Федерації проти України.

Водночас у заяві про забезпечення позову позивач просить накласти арешт на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporationр.l.c.» вказуючи, що довірчим власником перед держателем зобовязань компанії «The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.» є Міністерство фінансів ОСОБА_3 Федерації.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Однак, посилання позивача на ту обставину, що в разі невжиття заходів забезпечення позову буде унеможливлено виконання рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 Федерації моральної шкоди нічим не підтверджено.

Заявником не надано доказів, що у відповідача відсутнє будь-яке інше майно або грошові кошти, на яке можна звернути стягнення у разі задоволення позовних вимог.

Таким чином, заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

При цьому предметом спору не є дане право вимоги чи правовідносини між Україною та ОСОБА_3 Федерацією, а завдання моральної шкоди позивачу однією із сторін міждержавних правовідносин.

Заходи забезпечення позову не повинні порушувати принципу змагальності та процесуального рівноправ'я сторін.

Також позивачем не надано доказів того, що відповідач по справі ОСОБА_3 Федерація вчиняє дії, спрямовані на утруднення виконання рішення суду, у випадку задоволення позову.

Крім того, суд зазначає, що ч. 7 ст. 150 ЦПК України передбачено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обовязку вчиняти певні дії.

Посилання заявника на Закон України «Про особливості здійснення правочинів з державним гарантованим державою боргом та місцевим боргом» в даному випадку є недоречним, оскільки відповідно до положень вказаного закону, зокрема ст. 1, право прийняття рішення про тимчасове зупинення здійснення платежів за всіма або деякими відповідними борговими зобовязаннями має лише Кабінет Міністрів України.

Крім того, з преамбули даного Закону вбачається, що цей Закон спрямований на забезпечення економічної безпеки держави, захист суспільних інтересів та інтересів держави у звязку з погашенням та обслуговуванням державного, гарантованого державою боргу та місцевого боргу, що не повязано з предметом позову фізичної особи, відносно якого на даний час вирішується питання про його забезпечення.

Крім того, пред'явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави (ст. 32 Віденської конвенції 1961 року).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», предявлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Однак Посольство ОСОБА_3 Федерації такої згоди станом на день розгляду заяви про забезпечення позову не надало.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З огляду на викладене, суд приходить висновку, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

При цьому, зважаючи на те, що до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті будь-яких інших процесуальних дій вчиняти не потрібно, суд приходить висновку про необхідність закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 91, 149-153, 189, 196-198, 200 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Федерації про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Закрити підготовче провадження по справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 Федерації про відшкодування моральної шкоди.

Призначити справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду на 16 жовтня 2018 року о 12 годині 00 хвилин.

В судове засідання для розгляду справи по суті викликати учасників справи.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції в частині відмови у забезпеченні позову може бути подана до Апеляційного суду Хмельницької області або через Нетішинський міський суд Хмельницької області (відповідно до п.п.15.5 п.15 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147 VIII від 03 жовтня 2017 року) протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.М. Гавриленко