Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 404/5252/16-ц

провадження № 61-30382 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Приватне підприємство «Вагран»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного підприємства «Вагран» на рішення Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2017 року у складі судді Галагана О. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 липня 2017 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Письменного О. А., Суровицької Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 Приватне підприємство «Вагран» (далі ПП «Вагран») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та стягнення заборгованості.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 якого без будь-яких правових підстав проживає відповідач.

Рішенням засновника ПП «Вагран» від 01 травня 2014 року встановлено плату за користування кімнатами в будинку АДРЕСА_1, а саме: за кімнату площею 16,5 кв.м у розмірі 400 грн, а за кімнату площею 22,5 кв.м - 500 грн. Відповідач не сплачує кошти за користування житловим приміщенням та відмовляється укладати договір найму житла, у зв'язку з чим за період з 01 червня 2014 року по 01 серпня 2016 року у неї утворилась заборгованість зі сплати за користування житлом у розмірі 10 800,00 грн.

Посилаючись на наведене, позивач просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним йому майном шляхом виселення ОСОБА_1 із спірного житлового приміщення без надання іншого житла, та стягнути з ОСОБА_1 заборгованість зі сплати за користування житлом у розмірі 10 800, 00 грн.

Рішенням Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня

2017 року у задоволенні позову ПП «Вагран» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що хоча ордер на вселення ОСОБА_1 не видався, проте вона вселилась в гуртожиток за згодою його попереднього власника, що підтверджується її пропискою, а прийняття ПП «Вагран» до 2014 року від відповідача платежів за користування приміщенням та направлення відповідачу проекту договору найму (оренди) житлового приміщення свідчить про фактичне визнання позивачем законності проживання відповідача в гуртожитку, а тому відсутні правові підстави для її виселення без надання іншого житлового приміщення. Крім того, договір найму житла в письмовій формі між сторонами не укладено, тому безпідставними є доводи позивача про порушення відповідачем зобов'язань по сплаті за проживання в розмірі, встановленому відповідними розпорядженнями власника гуртожитку - ПП «Вагран».

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 липня 2017 року апеляційну скаргу ПП «Вагран» відхилено, рішення Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що стягнення з відповідача плати за користування житловим приміщенням у розмірі, визначеному позивачем, не відповідає вимогам закону, оскільки розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму житлового приміщення, який на час розгляду справи укладений не був. З огляду на те, що ОСОБА_1 вселилась у спірну кімнату зі згоди попереднього власника гуртожитку, що не спростовано позивачем, зареєструвалась за спірною адресою, проживає та користується житловою площею на законних підставах, суд дійшов висновку про необгрунтованість вимог ПП «Вагран» про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення її без надання іншого житла.

У серпні 2017 року до судукасаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПП «Вагран», у якій заявник просив скасувати рішення Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 липня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належну правову оцінку факту відсутності у відповідача спеціального ордеру, який є єдиною підставою для зайняття житлової площі в гуртожитку, не звернули увагу, що на час вселення вона у трудових відносинах з власником гуртожитку не перебувала, рішення у встановленому законодавством порядку про надання їй житла в гуртожитку не приймалось. Висновок судів попередніх інстанцій про правомірне набуття відповідачем права користування житлом у гуртожитку за згодою попереднього власника, до набуття ПП «Вагран» права власності на нього є необгрунтованим, оскільки наявність такої згоди не підтверджена належними доказами. Сам по собі факт реєстрації відповідача у спірній кімнаті за відсутності документу, що підтверджує її право користування нею, не може свідчити про вселення відповідача до гуртожитку на законних підставах. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що розмір плати за проживання в гуртожитку встановлюється за домовленістю сторін, оскільки такий висновок суперечить Типовому положенню про гуртожитки, яким передбачено, що розмір плати за проживання в гуртожитку визначається у договорі найму жилого приміщення відповідно до розрахунку, затвердженого власником.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

25 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

В статті 129 ЖК Української РСР визначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Самоуправними визнаються дії, що свідчать про заняття житлового приміщення особою, яка усвідомлювала, що права на це вона не мала, або зайняла помешкання після відмови відповідного органу в його наданні. Вселення громадян у житлове приміщення не на підставі ордера, а на підставі іншого адміністративного акту (наприклад, письмового дозволу відповідної посадової особи) або рішення некомпетентного органу і т.д. не є самоуправним вселенням. Якщо ж особа зайняла житлове приміщення без ордера, але на підставі якогось дозволу, така особа не може вважатися такою, що самоуправно зайняла житлове приміщення.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв'язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.

ПП «Вагран» є власником будинку АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від

20 жовтня 2004 року № 651, яке видане на підставі рішення Кіровоградського міськвиконкому від 14 жовтня 2004 року № 1546.

ОСОБА_1 проживає в кімнаті АДРЕСА_1 з 2001 року, зареєстрована за вказаною адресою з 28 березня 2003 року.

Відповідач вселилась у спірне житлове приміщення за згодою попереднього власника гуртожитку до того, як ПП «Вагран» набуло право власності на цей баготоквартирний будинок (гуртожиток), сплачувала за користування спірною кімнатою та комунальні послуги на користь попереднього власника будинку ТОВ «Славія».

За таких обставин, висновок судів попередніх інстанцій про те, що користування ОСОБА_1 житловим приміщенням у гуртожитку не може вважатися самоуправним, є обгрунтованим.

Ураховуючи наведене, а також тривалий час користування зазначеним житлом, (з 2001 року), суди дійшли правильного висновку, що позивач набула право користування житловим приміщенням у гуртожитку на законних підставах, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимоги ПП «Вагран» про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення її із спірного житлового приміщення без надання іншого житла.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про необгрунтовану відмову судів попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог про стягнення з

ОСОБА_1 заборгованості за користування житловим приміщенням у гуртожитку слід зазначити наступне.

Питання оплати за користування житловими приміщеннями в гуртожитках та оплати за житлово-комунальні послуги на момент виникнення спірних правовідносин було врегульоване Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208(втратив чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2015 року № 582) (далі Положення про гуртожитки 1986 року) та Положенням про гуртожитки, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 квітня 2015 року № 84 (далі Положення про гуртожитки 2015 року).

Згідно з пунктом 18 Положення про гуртожитки 1986 року (чинного протягом періоду, за який позивач просить стягнути заборгованість) громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов'язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 цього Примірного положення.

Відповідно до пункту 38 Положення про гуртожитки 1986 року плата за користування жилою площею в приміщеннях, що знаходяться в спільному користуванні кількох осіб, які не перебувають у сімейних стосунках, провадиться за встановленими ставками. Витрати на комунальні послуги входять до ставки плати за користування жилою площею, і окремо плата за них не стягується. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду.

Згідно з положеннями пункту 7 розділу ІІІ Положення про гуртожитки 2015 року особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв'язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до статті 14 Закону «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, Порядок формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, Порядок формування тарифів на послуги з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, Порядок розрахунку роздрібного тарифу на електричну енергію та Порядок встановлення роздрібних цін на природний газ для населення затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Згідно із пунктами 2, 3, 4 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, з власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг. Інформація про перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, їх вартість, структуру тарифу, його зміну з обгрунтуванням її необхідності доводиться до відома споживачів у порядку, затвердженому Мінрегіоном.

Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку).

Тариф на послуги для гуртожитків, що призначаються для проживання одиноких громадян (житловими приміщеннями спільно користуються кілька осіб, які не перебувають у сімейних стосунках), розраховується згідно з цим Порядком. Вартість послуг з розрахунку на ліжко-місце визначається як добуток тарифу на норму житлової площі для однієї особи в гуртожитку.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-2535 цс 15.

На обгрунтування позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за користування житловим приміщенням у гуртожитку заявник посилався на те, що розмір такої оплати визначений рішенням засновника ПП «Вагран» від

01 травня 2014 року, а саме встановлено плату за кімнату площею 16,5 кв.м в розмірі 400 грн, за кімнату площею 22,5 кв.м - 500 грн.

Зазначеним доводам суд апеляційної інстанції надав належну оцінку, зазначивши, що в порушення вищенаведених норм матеріального права, рішення про встановлення розміру плати за користування житловим приміщенням в гуртожитку не містить даних про показники (складові) оплати за проживання у гуртожитку, відтак визначений ПП «Вагран» розмір плати не може вважатись обгрунтованим.

Також установлено, що 29 липня 2014 року на підставі рішення Кіровоградської міської ради № 3273 скасовано рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 02 серпня 2011 року № 728 «Про встановлення ПП «Вагран» тарифу на послуги з утримання гуртожитку та прибудинкової території».

Крім того, до 19 серпня 2015 року (набрання чинності Положенням про гуртожитки 2015 року) плата за користування приміщеннями у гуртожитках, що перебувають у відособленому користуванні громадян, визначалась по ставках квартирної плати, установлених для будинків державного та громадського житлового фонду, відтак вимоги позивача про стягнення заборгованості за користування приміщенням в гуртожитку за період з 01 червня 2014 року по

19 серпня 2015 року по ставках, визначених в рішенні власника гуртожитку, є безпідставними.

Таким чином, за відсутності даних з чого складається сума нарахованої заявником заборгованості, за якими тарифами ПП «Вагран» проведений розрахунок розміру плати за гуртожиток, а також за відсутності погодженого сторонами розміру такої плати в договорі найму житлового приміщення, суди попередніх інстанцій дійшли законного та обгрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за користування кімнатою в гуртожитку, розрахованої на підставі рішення ПП «Вагран».

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин, встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, а тому дійшли обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_1 із спірного житлового приміщення без надання іншого житла та стягнення з неї заборгованоті зі сплати за користування житлом.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Вагран» залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського районного суду м. Кіровограда від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик