Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Коротенко Є.В.
Справа № 415/1349/18
Провадження № 22ц/782/669/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Коротенка Є.В.,

суддів: Коновалової В.А., Луганської В.М.

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15 червня 2018 року (ухвалене у складі судді Фастовця В.М.) за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначило, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.11.2009 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Пам'яткою клієнта» та «Тарифами банку» складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві.

В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 31.12.2017 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 117000 грн., яка складається з: 7997 грн. 69 коп. - заборгованість за кредитом, 109002 грн. 31 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.11.2009 року в розмірі 117000 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 15 червня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке є правонаступником після ПАТ КБ «ПриватБанк», звернулося до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Сторони у справі до судового засідання суду апеляційної інстанції не з'явилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи постановлене судове рішення, виходив з того, що у підписаній відповідачем заяві від 20.11.2009 року є єдина притаманна кредитного договору умова - бажання отримати платіжну кредитну карту «Універсальна». Будь-які інші умови, в тому числі такої істотної умови кредитного договору як розмір кредиту, у вказаній заяві не зазначені.

Також суд першої інстанції зазначив, що надані позивачем до матеріалів позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» не містять підпису відповідача, що свідчить про необізнаність з даним документом відповідача.

Такий висновок суд обґрунтував посиланням на постанову Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року, в якій наведений висновок щодо застосування відповідних норм права про те, що умови, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що в судовому засіданні не знайшло підтвердження укладення кредитного договору між сторонами по справі, тобто докази існування між ними взаємних прав та обов'язків, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можливо з наступних підстав.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частини перша та друга статті 14 ЦК України).

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2009 року між банком та ОСОБА_2 (яка в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.123)) був укладений договір шляхом підписання заяви позичальника, в якій вказано, що заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Пам'яткою клієнта» та «Тарифами банку» складає кредитний договір. На підставі зазначеного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення - 30.04.2016 року, що відповідає строку дії картки (а.с.72).

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

ОСОБА_2, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, приєдналася до договору приєднання та погодилася з його умовами.

При цьому Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен.

Разом із тим встановлено, що 20.11.2009 року ОСОБА_2 ознайомилася та погодилася із Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані їй у письмовому вигляді, отримала примірник Пам'ятки клієнта (на якій поставила свій підпис - а.с.12) та погодилась із тим, що заява з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Пам'яткою клієнта» та «Тарифами Банку» складають договір, укладений між нею та позивачем, про що свідчить її підпис на вказаній заяві (а.с.11).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Стаття 633 ЦК України передбачає, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі вищевказаної заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та в листопаді 2009 року видано кредитну картку № НОМЕР_2, яка в подальшому була перевипущена (а.с. 72).

Відповідач укладення, чи неукладення кредитного договору не оспорював, а з виписки по картковому рахунку вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами, частково сплачував заборгованість, тобто погоджувався з Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами.

Таким чином, між сторонами було укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредитний ліміт на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами з кінцевим терміном повернення - 30.04.2016 року.

Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався, недійсним не визнавався та не розривався.

Суд першої інстанції зазначені вище обставини не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено факту існування між сторонами по справі кредитних правовідносин.

Посилання місцевого суду на постанову Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року є помилковим, оскільки обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права у справі яка переглядається та у справі № 6-16цс15 від 11.03.2015 року не є подібними.

Також, зазначаючи в оскаржуваному рішенні про те, що доказом зарахування кредитних коштів на відкритий розрахунковий рахунок відповідно до виданої платіжної картки може бути тільки платіжне доручення або меморіальний ордер, які позивачем не надані, суд першої інстанції не врахував положення статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» , в якій зазначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Внесення відомостей щодо умов кредитування клієнтів та всіх здійснених фінансових операцій до програмного комплексу банку є вимогою Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 року із змінами.

Згідно п.3.4 Положення про організацію операційної діяльності в банках України ідентифікація операції передбачає її докладний опис, який має містити потрібну інформацію для різних підрозділів банку та внутрішнього аудиту, а саме: тип операції (міжбанківські розрахунки, операції з клієнтами банку, розрахунки за власними операціями тощо); номер та дату договору; конкретні строки (початок та завершення) операції згідно з договором; дані про контрагента; зміст операції (кредит, депозит, тип процентної ставки тощо); первинні документи; відповідальних виконавців (у тому числі за ініціювання операції, за реєстрацію та контроль за її проведенням).

В п. 5.1 вказаного Положення зазначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що законодавством України передбачено накопичення первинної інформації відносно суті вчинених банком операцій в електронній формі.

З розрахунку кредитної заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що позичальник з листопада 2009 року по червень 2014 року користувався кредитними коштами, частково сплачував заборгованість за кредитом та відсотки за його користування (а.с.6-8, 64-звор.)

Доказів належного виконання зобов'язань по сплаті кредиту відповідачем надано не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 7997 грн. 69 коп.

Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованість по відсоткам за користування кредитом колегія суддів зауважує наступне.

Так, в п.п.5.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що за користування кредитом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами банку, із розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році (а.с.18).

Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права.

У пунктах 34-35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що поняття «строк виконання зобов'язання» і термін «виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Як зазначалося вище, між банком та відповідачем укладено договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачеві кредитний ліміт, зі щомісячною сплатою боржником коштів, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна»).

Згідно з пунктом 3.1. Умов та правил надання банківських послуг картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на лицевій стороні карти включно.

При закінченні строку дії відповідна картка продовжується банком на новий термін (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), що і мало місце за вказаним договором.

Встановлено, що строк дії останньої картки, виданої відповідачу, закінчився в квітні 2016 року (а.с.72).

Доказів того, що карта перевипускалася в подальшому, позивачем суду надано не було.

Отже, сторони погодили як щомісячне виконання зобов'язання боржником (виплата процентів), так і строк кредитування - до 30 квітня 2016 року.

У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням викладеного, з огляду на правову позицію, викладену у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає, що оскільки зі спливом строку кредитування та закінчення строку (терміну) виконання зобов'язання припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 01 травня 2016 року позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

При таких обставинах позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 01.05.2016 року по 31.12.2017 року в розмірі 89 868 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 20 листопада 2009 року по 30 квітня 2016 року колегія суддів зауважує наступне.

У Пам'ятці клієнта і пункті 5 розділу II Умов та правил надання банківських послуг визначено порядок нарахування і виплати процентів та інших платежів. Зокрема, зазначено, що строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці.

Відповідно до Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (які є невід'ємною частиною кредитного договору) базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості) на час укладання договору складала 2,5%, з 01.09.2014 року - 2,9 %, з 01.04.2015 року - 3,6 % (а.с.127).

Отже, розрахунок заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 20 листопада 2009 року по 30 квітня 2016 року року здійснено позивачем у повній відповідності до Тарифів банку та згідно відповідної відсоткової ставки.

Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості за договором б/н від 23 вересня 2010 року та розрахунок забргованості підтверджують, що останній платіж на погашення заборгованості було здійснено боржником 13.06.2013 року шляхом поповнення готівкою карти в терміналі самообслуговування (а.с.8, 64-звор.).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки відповідно до п.п.5.4 розділу II Умов та правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами (а.с.18), які деталізують обов'язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом в постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 727/3712/17.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Про застосування позовної давності відповідач просив в суді першої інстанції (а.с.45).

За таких обставин та з урахуванням наведених норм матеріального права колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскільки останній платіж на погашення кредитної заборгованості за договором від 20 листопада 2009 року позичальником було внесено 13.06.2013 року, а з позовом до суду банк звернувся 22.02.2018 року (а.с.27), то до таких правовідносин слід застосувати трирічний строк позовної давності, про що і було заявлено відповідачем у справі.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 20 листопада 2009 року по 22 лютого 2015 року в розмірі 4027 грн. 81 коп. відмовити за спливом строку позовної давності.

Разом із тим, на думку колегії суддів, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами за період з 23.02.2015 року по 30.04.2016 року (тобто в межах строку позовної давності) у сумі 15106 грн. 32 коп.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи , а, згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України - порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15.06.2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.11.2009 року в сумі 23 104 грн. грн. 01 коп., яка складається із: 7997 грн. 69 коп. - заборгованість за кредитом, 15 106 грн. 32 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 01.05.2016 року по 31.12.2017 року в розмірі 89 868 грн. 18 коп. відмовити за необгрунтованістю, а за період з 20.11.2009 року по 22.02.2015 року в розмірі 4027 грн. 81 коп. за спливом строку позовної давності. Стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» на відшкодування судових витрат 869 грн. 99 коп.

При цьому колегія суддів зауважує, що справа була розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Разом із тим встановлено, що позивач передбачене ч.1 ст.276 ЦПК України клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не подавав.

Крім того, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження Лисичанський міський суд, всупереч вимогам ч.3 ст.274 ЦПК України, належним чином не врахував категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі.

Тим самим, вирішивши розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, не роз'яснивши учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, суд фактично позбавив позивача права надавати належні та допустимі докази по справі та можливості обгрунтовувати поважність причин їх неподання безпосередньо з позовом.

При таких обставинах, приймаючи до уваги положення ч.3 ст.367 ЦПК України, з огляду на обставини справи, колегія суддів прийняла докази, які не були подані до суду першої інстанції.

Крім того, ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 1762 грн., а при поданні апеляційної скарги - судовий збір в сумі 2643 грн.(а.с.1, 57).

Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають частковому задоволенню (на 19,75 %), то судові витрати відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог - в сумі 869 грн. 99 коп. (19,75 % від 4405 грн.).

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 15 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (адреса: вулиця М.Грушевського, буд. 1д, місто Київ, 01001, код ЄДРПО 14360570) заборгованість за кредитним договором б/н від 20 листопада 2009 року в сумі 23 104 грн. (двадцять три тисячі сто чотири) грн. 01 коп., яка складається із: 7997 грн. 69 коп. - заборгованість за кредитом, 15 106 грн. 32 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 01.05.2016 року по 31.12.2017 року в розмірі 89 868 грн. 18 коп. відмовити за необгрунтованістю.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 20 листопада 2009 року по 22 лютого 2015 року в розмірі 4027 грн. 81 коп. відмовити за спливом строку позовної давності.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (адреса: вулиця М.Грушевського, буд. 1д, місто Київ, 01001, код ЄДРПО 14360570) на відшкодування судових витрат 869 (вісімсот шістдесят дев'ять) грн. 99 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2018 року.

Головуючий Є.В. Коротенко

Судді: В.А. Коновалова

В.М. Луганська