РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2018 року м. Рівне

справа № 569/7495/18

провадження № 22-ц/4815/140/18

Рівненський апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Боймиструка С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

відповідач - Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот"

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Панас О.В. від 25 травня 2018 року, проголошеного в м. Рівне, повний текст виготовлено 29 травня 2018року

в с т а н о в и в :

19.04.2018року ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до ПрАТ "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах з ПрАТ "Рівнеазот". 4 травня 2017 року звільнений з роботи за власним бажанням в зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю відповідно до ст.38 КЗпП України, однак повний розрахунок з ним не проведений. З наведених підстав просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 45 358,58грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2018 року стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 45 358,58 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що ПрАТ "Рівнеазот" при звільненні не виплатило належних позивачу сум у строки, визначені у статті 116 КЗпП України, а тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з травня по грудень 2017 року. Подана ним заява про видачу наказу на підставі ст.264 ЦК України перервала строк звернення до суду, встановлений ст.233 КЗпП України.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі відповідач зазначає, що 8 грудня 2017 року з позивачем був проведений повний розрахунок по виплаті належних йому сум при звільненні, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження та ОСОБА_3 не заперечується.

Вважає, що перебіг тримісячного строку для звернення до суду почався з наступного дня після перерахування розрахункових коштів, тобто з 9.12.2017 року та закінчився 9.03.2018 року.

Однак, позивач подав позов до суду лише 23.04.2018 року, тому пропустив тримісячний строк звернення до суду та поважних причин його пропуску не навів.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи на наступних підстав.

Як встановлено судом і ці обставини не оспорювалися, позивач перебував у трудових відносинах з ПрАТ "Рівнеазот", звільнений з 4 травня 2017 року за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю, розрахунок у день звільнення роботодавцем не проведено.

Таким чином, з вини відповідача позивачу не виплачена належна сума зарплати у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, що є підставами для застосування норм ст. 117 КЗпП України.

2.11.2017 року Рівненським міським судом був виданий судовий наказ про стягнення з ПрАТ "Рівнеазот" на користь позивача заборгованості по заробітній платі в розмірі 45 690,63 грн.

Зазначена заборгованість позивачу виплачена повному обсязі лише 8 грудня 2017 року, що підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження та ОСОБА_3 не заперечується.

Відповідно до ч. 1ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Згідно рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично ним розрахувався.

За наведеного, оскільки судовий наказ про стягнення заборгованості по зарплаті повністю виконаний 8.12.2017 року, то строк на звернення до суду слід обраховувати із зазначеної дати - день коли позивач дізнався про порушення свого права, з 9.12.2017 року та сплив 9.03.2018року. Із указаним позовом ОСОБА_3 звернувся до суду 19.04.2018року, тобто з порушенням строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

У відповіді на відзив ОСОБА_3 вважає, що подання ним заяви до суду про видачу наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку перервало строк позовної давності, що передбачено ст.264 ЦК України та це є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки він не міг подати позов з тими ж вимогами, з тим же предметом та з тими ж підставами до вирішення заяви про видачу наказу. Однак він не клопоче про його поновлення.

Апеляційний суд вважає, що строк звернення до суду у трудовому законодавстві і позовна давність у цивільному не є тотожними і положення ЦК України щодо позовної давності до правовідносин, що склалися між сторонами не застосовуються.

У матеріалах справи відсутнє клопотання позивача про поновлення пропущеного трьохмісячного строку на звернення до суду, а тому апеляційний суд не може самостійно вирішити питання про його поновлення.

Суд першої інстанції не обґрунтовано дійшов висновку про звернення позивачем з позовом в межах тримісячного строку звернення до суду, застосувавши положення про позовну давність та стягнув середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нового про відмову у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 3.10.2017) передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не відноситься до категорій справ про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі. Відсутні і докази того, що ОСОБА_3 відноситься до категорії осіб, перелічених у ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», які звільнені від сплати судового збору.

За таких обставин з позивача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати, понесені по оплаті судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 1057 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.ст.233, 117 КЗпП України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2018 року скасувати.

ОСОБА_3 в задоволенні позову до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити за пропуском строку звернення до суду.

Стягнути з ОСОБА_3 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (місцезнаходження: м.Рівне-17, ) понесені витрати по оплаті судового збору у сумі 1057 (одну тисячу п'ятдесят сім) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Боймиструк С.В.