Справа № 466/2053/17 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/6111/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника -

ОСОБА_3, представника відповідача ПАТ КБ

«ПриватБанк» - Жарського І.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 08 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Західного Головного регіонального управління «ПриватБанк» про захист прав споживача та визнання частково недійсними положень кредитного та іпотечного договорів,

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом (а.с.1-3), уточненим заявою від 21.04.2017 року (а.с.48), в якому просила: визнати недійсними положення укладених між нею та публічним акціонерним товариством комерційним банком (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» кредитного договору №LVH9GK00000136 від 24.11.2006 року та договору іпотеки №LVH9GK00000136 від 24.11.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №11234, в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати; зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» провести перерахунок фактичної її заборгованості перед банком, та перерахунок сплаченої нею винагороди на суму 480,07 доларів США для погашення заборгованості по кредитному договору, решту суми 9439,93 доларів США - повернути їй; до набрання рішенням законної сили заборонити ПАТ КБ «ПриватБанк» застосовувати будь-які санкції за договором, зокрема, передбачені п.п.4.1 - 4.3 договору.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що при укладенні оспорюваних договорів було порушено ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, а саме: незаконно встановлено у кредитному договорі щомісячне нарахування винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту в період сплати, що становило 80 доларів США щомісячно, і в період з 24.11.2006 року по 30.03.2017 року нею було здійснено 124 платежі на загальну суму 9920 доларів США, 9439,93 доларів США з якої вона просить їй повернути, а 480,07 доларів США - зарахувати на погашення наявної заборгованості по кредитному договору.

Крім того, зазначає, що фактично нею було отримано в касі банку 40000 доларів США, оскільки 4800 доларів США на сплату страхових платежів їй ніхто не видавав, а тому перевищення по тілу кредиту, яке банк незаконно вимагає сплатити, становить 4227,12 доларів США.

Вважає, що внаслідок дострокового погашення нею тіла кредиту, її заборгованість по тілу кредиту становить 476,07 доларів США (40000 - 18000 - 21523,93 = 476,07), а заборгованість по процентам - 4 долари США (0,84 х 476,07 = 4), що сумарно становить 480,07 доларів США.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08.09.2017 року позов задоволено частково.

Визнано недійсними положення кредитного договору №LVH9GK00000136 від 24.11.2006 року та договору іпотеки №LVH9GK00000136 від 24.11.2006 року (зареєстрований в реєстрі за №11234) в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» провести перерахунок фактичної заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» та провести перерахунок оплаченої ОСОБА_2 винагороди на суму 480,07 доларів США для погашення заборгованості по кредитному договору, решту суми 9439,93 доларів США - повернути ОСОБА_2

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржив ПАТ КБ «ПриватБанк», просить його скасувати з підстав недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що при укладенні оспорюваних договорів банком було дотримано всіх вимог чинного законодавства. Звертає увагу, що позивач як на правову підставу своїх вимог посилається на норму частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанову правління НБУ від 10.05.2007 року №168, яких ще не було на день укладення договорів. Вказує, що позивач виконувала взяті на себе зобов'язання до 2017 року, що свідчить про її згоду з такими умовами договору.

Крім того, вважає, що при вирішенні питання про застосування наслідків спливу позовної давності суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального закону щодо визначення початку перебігу строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач, ознайомившись з умовами цих договорів в день їх підписання 24.11.2006 року, могла довідатись про порушення свого права, а тому саме з цієї дати необхідно обраховувати початок перебігу строку позовної давності, який сплив 23.11.2009 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.11.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (кредитодавцем), перейменованим в подальшому на ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 (позичальником) було укладено кредитний договір №LVH9GK00000136 (а.с.5-8), за умовами якого (п.1.1) банк зобов'язувався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 24.11.2006 року по 23.11.2018 року, включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 44800 доларів США на наступні цілі: купівлю житла у розмірі 40000 доларів США, а також 4800 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми вказаного кредиту щомісяця в період сплати, процентів за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2 договору, шляхом сплати щомісячного платежу в розмірі 563,13 доларів США, що складався із заборгованості по кредиту, процентам, винагороди (комісії).

В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між сторонами було укладено 24.11.2006 року договір іпотеки №LVH9GK00000136 (а.с.9-12), за умовами якого в іпотеку банку передана квартира АДРЕСА_1, яка придбана ОСОБА_2 за надані їй кредитні кошти.

У п.2.1.3 кредитного договору зазначено, що відповідно до даного договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладення яких відповідно до п.2.2.7 договору при забезпеченні виконання зобов'язань іпотекою нерухомого майна є обов'язковим, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов'язується проводити у випадку не пред'явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування.

Відповідно до п.3.11 кредитного договору, при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0,00% від суми кредиту, тобто за умовами цього пункту сплата додаткових процентів при достроковому погашенні кредиту не передбачена.

Пунктом 6.3 кредитного договору визначено, що всі види платежів (за винятком кредиту, винагороди за проведення додаткового моніторингу, неустойки), що вносяться позичальником за даним договором є відсотками в розумінні ЦК.

Відповідно до п.3.7 кредитного договору, щомісячна винагорода встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному у п.1.1 договору) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість по кредитному договору не проводиться.

01.02.2010 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, якою зменшено розмір щомісячного платежу до 334,26 доларів США, який складався: з тіла кредиту, процентів за користування кредитом та комісії (винагороди згідно з п.1.1 договору) у фіксованому розмірі.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої, другої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З матеріалів справи встановлено, що позичальник була ознайомлена з умовами кредитного договору та розміром щомісячних платежів до кінцевої дати повернення кредиту, складовими частинами щомісячного платежу (тіло кредиту, проценти за користування кредитом, комісія (винагорода)), положеннями кредитного договору чітко розписано порядок розрахунку процентів за користування кредитними коштами та інших платежів, наслідки дотримання/недотримання позичальником графіку повернення кредиту та інших умов договору, позивач виконувала умови кредитного договору, із заявою про розірвання договору до банку не зверталась, що свідчить про розуміння та згоду з усіма умовами цього договору, в тому числі й з порядком розрахунку платежів, які підлягали до сплати, а тому правових підстав для висновку про необізнаність позивача та/або ненадання банком достатньої та достовірної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту немає.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема, їх несправедливості.

Так, у відповідності до ч.5 ст.18 цього Закону, якщо положення договору визнано несправедливими, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону, згідно з яким, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Позивач не довела наявності всіх перелічених вище ознак для кваліфікації умов договору «несправедливими» та наявності правових підстав, визначених ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання оспорюваного договору недійсним повністю або частково.

Безпідставними є також доводи позивача про незаконність встановлення в оспорюваному кредитному договорі щомісячного нарахування винагороди (комісії), оскільки заборони встановлювати такий платіж на момент укладення 24.11.2006 року кредитного договору законом передбачено не було.

Така заборона була передбачена частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону №3795-VІ (3795-17) від 22.09.2011 року, тобто після укладення договору, а тому її норму до спірних правовідносин застосовувати не можна.

Те ж саме стосується відсутності підстав для застосування положень постанови правління НБУ від 10.05.2007 року №168.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про недійсність положень кредитного та іпотечного договорів в частині встановлення щомісячного нарахування винагороди та, відповідно, застосування наслідків недійсності цих положень, шляхом повернення позивачеві частини суми сплаченої нею винагороди та зарахування іншої її частини в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту, є помилковим, оскільки судом не в повній мірі проаналізовано умови кредитного договору та неправильно застосовано норми матеріального закону.

Безпідставними є доводи позивача про надання їй кредиту лише у розмірі 40000 доларів США, оскільки 4800 доларів США - це кошти, які за умовами кредитного договору становлять тіло кредиту і за рахунок яких банк сплачує страхові платежі при ненаданні позичальником документів про сплату нею таких страхових платежів з інших джерел, а таких документів позивач не надала.

Інші вимоги позивача є похідними від первісних її вимог, а тому теж не підлягають до задоволення.

Таким чином, правових підстав для задоволення позовних вимог позивача немає, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні вказаного позову в повному обсязі.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог по суті їх вирішення, підстав для застосування наслідків спливу позовної давності немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 08 вересня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 14 вересня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.