ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 жовтня 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/2687/18

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/137/18

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційні скарги ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСНОВА-БУД-7» на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23 липня 2018 року, ухвалене в складі судді Яременко І.В. у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСНОВА-БУД-7» про стягнення коштів,

дата складання повного тексту: 01 серпня 2018 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» в якому просив стягнути з відповідача інфляційні збитки у розмірі 39562 грн. 24 коп., завданих порушенням ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» умов попереднього договору №184-Т від 12 грудня 2014 року; стягнути з відповідача збитки у розмірі 52149 грн. 04 коп. за безпідставне зберігання і користування його грошовими коштами.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 12 грудня 2014 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір №184-Т на придбання квартири №184 у власність у багатоповерховому житловому будинку за адресою: м.Чернігів, вул.Толстого, 125-а. За умовами даного договору, сторони домовились не пізніше 45 календарних днів після здачі об'єкту будівництва в експлуатацію та отримання відповідачем правовстановлюючих документів укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири. Вартість квартири становила 157200 грн., які позивач мав сплатити у строки, визначені п.5.1. попереднього договору, а саме: 20000 грн. в момент підписання попереднього договору, решта суми в строк до 01 липня 2015 року. Зазначає, що ним в повному обсязі були виконані зазначені умови. У вересні 2015 року йому стала відома інформація, що житловий будинок 125-а по вул. Толстого в м.Чернігові введений в експлуатацію. 22 жовтня 2015 року він звернувся з претензією до відповідача, в якій просив прибути відповідача до приватного нотаріуса для укладення Основного договору, однак останній до нотаріуса не прибув, а повідомив, що правовідносини між ними припинились. На адвокатський запит, управління державного архітектурно-будівельного контролю Чернігівської міської ради, листом від 07 березня 2018 року надало інформацію про те, що житловий будинок за адресою: м.Чернігів, вул.Толстого, 125-а (друга черга будівництва) зданий в експлуатацію 23 липня 2014 року. Таким чином, вважає, що відповідач порушив умови п. 1.1. попереднього договору № 184-Т від 12 грудня 2014 року, не уклавши з ним Основний договір в строк, обумовлений вищезазначеним пунктом, натомість, знаючи, що об'єкт будівництва зданий в експлуатацію, неправомірно не повідомив його про дану обставину та продовжував отримувати від нього грошові кошти. Зазначає, що таким чином, відповідач в шахрайський спосіб, не маючи на меті укладення Основного договору, залучав його грошові кошти, які в подальшому безпідставно зберігав та використовував протягом тривалого часу. Враховуючи викладене позивач просив стягнути кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції по дату повернення відповідачем усіх сплачених позивачем коштів, а саме по 01 грудня 2016 року. Також позивач просив стягнути проценти за безпідставне зберігання, користування його грошовими коштами на рівні білкової ставки НБУ, в період з дня отримання відповідачем коштів до моменту їх повернення.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» на користь позивача у відшкодування інфляційних збитків 39562 грн. 24 коп.; витрати, понесені на оплату судового збору в сумі 395 грн. 62 коп. та оплату правничої допомоги в сумі 11434 грн., а всього 51391 грн. 86 коп. В іншій частині позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне та всебічне зясування обставин справи та дослідження поданих доказів, просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача 52149 грн. 04 коп. та у цій частині ухвалити нове рішення, яким задовольнити дану вимогу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що на момент укладення попереднього договору між сторонами відповідач шляхом обману залучив у своє володіння, користування та розпорядження грошові кошти позивача, які безпідставно зберігав та якими користувався до 01 грудня 2016 року, адже знав, що на той час житловий будинок вже був введений в експлуатацію, а у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст.536 ЦК України). Суд першої інстанції незаконно не застосував ст.1214 ЦК України до даних правовідносин, яким визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобовязана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. Крім того, правове обґрунтування щодо застосування ст.536 ЦК України чітко описане в п.6.2. Постанови Пленуму ВГСУ від 17 грудня 2013 року №14, де розяснено, що проценти, зазначені у ст.536 ЦК України це плата за користування чужими коштами в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми; підставами для застосування до правовідносин ст.536 є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, ст.ст.1048, 1054, 1061 ЦК України).

В апеляційній скарзі ТОВ «ОСНОВА-БУД-7», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» у відшкодування інфляційних збитків 39562 грн. 24 коп., витрат, понесених на оплату судового збору в сумі 395 грн. 62 коп. та оплату правничої допомоги в сумі 11434 грн., а всього 51391 грн. 86 коп. та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» мотивована тим, що суд фактично визнав попередній договір №184-Т дійсним, хоча вимоги про визнання попереднього договору дійсним позивачем заявлено не було, тобто вийшов за межі позовних вимог. Не погоджується з висновком суду, що між сторонами погоджено істотні умови купівлі-продажу квартири, оскільки такі умови можуть бути узгоджені лише під час укладання Основного, а не попереднього договору. Також особа, яка подає апеляційну скаргу, звертає увагу, що посилаючись на п.6.1 попереднього договору, судом ігнорується його п.6.2, тому однобічною виглядає позиція суду при застосуванні положень попереднього договору та посиланням на ч.2 ст.635 ЦК України. ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» вважає, що підписуючи попередній договір позивач знав, що будинок введено в експлуатацію, оскільки дана інформація є загальновідомою, відомою широкому колу осіб та міститься в Реєстрі дозвільних документів на що не звернув увагу суд першої інстанції. Вказує, що судом не наведено розрахунків, з яких суд виходив частково задовольняючи позов ОСОБА_2, не встановлено дати виконання зобовязання та точного періоду початку нарахування інфляційних збитків за порушення грошових зобовязань, претензію відповідач не отримував та вважає, що початок нарахування інфляційних мав би бути визначений з урахуванням п.6.2, а не з дати внесення першого гарантійного платежу на рахунок відповідача. Особа, яка подає апеляційну скаргу, звертає увагу суду, що повернення відповідачем суми гарантійного платежу у випадку не укладення основного договору, не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки такі дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з підстав повернення гарантійного платежу за попереднім договором, який в даному випадку є недійсним в силу вимог ст.ст.215, 220, 635, 657, а обовязок повернення грошових коштів, отриманих як гарантійний платіж, передоплата, або аванс не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні ст.625 ЦК України. Не погоджується відповідач і з розміром стягнутих витрат на правову допомогу та судового збору.

У наданий судом строк ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, просило відмовити позивачу у задоволенні його апеляційної скарги. Зазначає, що при підписанні попереднього договору купівлі-продажу квартири позивач знав про те, що будинок введений в експлуатацію, оскільки дана інформація є загальновідомою. ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» вказує, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами у разі не укладення основного договору купівлі-продажу квартири та припинення дії попереднього договору та збереження грошових коштів без достатньої правової підстави не встановлено ні підписаним 12 грудня 2014 року попереднім договором, ні законом або іншим актом цивільного законодавства, а підстави застосування ст.625 ЦК України в даному випадку, як аналогію закону, відсутні. На відміну від договору позики, за яким у власність позичальника передаються грошові кошти з процентами, нарахованими на суму позики (ст.ст.1048, 1049 ЦК України), за попереднім договором, що було підписано між сторонами, кошти перераховувались як гарантія укладання в майбутньому договору купівлі-продажу квартири в майбутньому за фіксованою ціною.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ТОВ «ОСНОВА-БУД-7», в якому просив залишити апеляційну скаргу Товариства без задоволення. Вказує, що згідно ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. В даному випадку сторони досягли всіх істотних умов договору, позивач виконав свої зобовязання, результати виконання яких відповідач прийняв в повному обсязі, однак ухилився від його нотаріального посвідчення. Не погоджується позивач з посиланням ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» на ту обставину, що він знав про введення будинку в експлуатацію, оскільки дана інформація не містилась в умовах попереднього договору та й в такому випадку не було необхідності укладати попередній договір. В той же час, відповідач знав про введення будинку в експлуатацію на момент підписання попереднього договору, про що зазначив у відзиві на позов. Вказує, що відповідач порушив умови п.1.1. попереднього договору, не уклавши з позивачем основного договору в строк обумовлений даним пунктом, натомість, знаючи, що обєкт будівництва зданий в експлуатацію, неправомірно не повідомив позивача про дану обставину та продовжував отримувати грошові кошти, визначені п.5.1 попереднього договору. Вважає, що оскільки відповідачем не було виконано взятих на себе зобовязань та не повернуто грошові кошти у строк обумовлений попереднім договором, тому відповідно у позивача, як кредитора виникло право на повернення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення повернення грошових коштів. Звертає увагу, що посилання відповідача на п.5.2 Постанови Пленуму ВГС України від 17 грудня 2013 року №14 є безпідставними, оскільки даний пункт не містить підстави звільнення від сплати інфляції, які виникли при укладенні даного попереднього договору.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції установив, що 12 грудня 2014 року між ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» та ОСОБА_2 укладено попередній договір №184-Т, згідно якого продавець відповідно до умов договору від 10 травня 2012 року №01/16-12, укладеного між ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» та КП «Чернігівбудінвест» Чернігівської міської ради по будівництву багатоповерхового житлового будинку набуде право власності на квартиру №184 і має намір здійснити відчуження даної квартири ОСОБА_2, а ОСОБА_2 має намір придбати квартиру у власність (а.с.9-13).

За умовами п.1.1 даного договору сторони домовились не пізніше 45 календарних днів після здачі обєкта будівництва в експлуатацію та отримання продавцем правовстановлюючих документів укласти договір купівлі-продажу квартири, надалі «Основний договір», у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.2 попереднього договору, сторони домовились укласти на нотаріально посвідчити Основний договір з урахуванням істотних умов: об'єкт однокімнатна квартира №184, яка розташована на 5 поверсі, загальною площею 39,3 кв.м., з індивідуальним опаленням, адреса будинку, в якому розташована квартира: м.Чернігів, вул.Толстого, 125-а. Вартість квартири 157200 грн, в т.ч. ПДВ, з розрахунку 4000 грн. за 1 кв.м загальної площі.

Відповідно до п.3.1 попереднього договору, продавець зобовязався одержати необхідні документи для відчуження квартири; прибути до нотаріуса для укладення Основного договору у визначений сторонами строк, якщо інше не визначено письмовою угодою сторін. Покупець зобовязався сплатити вартість квартири; прибути до нотаріуса для укладення Основного договору у визначений сторонами строк, якщо інше не визначено письмовою угодою сторін (п.3.2).

Відповідно до п.5.1 попереднього договору, покупець з метою забезпечення своїх зобовязань за цим Попереднім договором щодо укладення Основного договору перераховує на рахунок продавця гарантійний платіж 20000 грн, решта суми сплачується покупцем в строк до 01 липня 2015 року.

Згідно п.7 договору він має силу договору в розумінні ст.635 ЦК України і набуває чинності з дати його підписання сторонами, засвідчення печаткою сторони - юридичної особи. Цей договір діє до моменту укладення та підписання сторонами Основного договору. Усі спори або розбіжності, що виникають між сторонами за цим попереднім договором або у звязку з ним, вирішуються шляхом переговорів між сторонами.

Відповідно до п.7.5 попереднього договору, сторони визначили, що відповідно до ст.205, 207, 209 ЦК України продавець та покупець укладають цей Попередній договір у простій письмовій формі та заперечення з цього приводу у сторін відсутні.

ОСОБА_2 виконав у повному обсязі свої зобов'язання за попереднім договором щодо сплати коштів, оплативши на рахунок ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» 12 грудня 2014 року 20000 грн., 28 січня 2015 року 20000 грн., 19 червня 2015 року 85000 грн., 23 червня 2015 року 32 200 грн., а всього разом 157200 грн. (а.с.19-20).

Вбачається, що на момент укладення попереднього договору, житловий будинок №125-а по вул.Толстого в м.Чернігів, вже був зданий в експлуатацію, а саме 23 липня 2014 року (а.с.21).

Позивач 22 жовтня 2015 року звернувся до ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» з претензією, в якій просив прибути до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 30 жовтня 2015 року об 11 год. з відповідними документами для оформлення Основного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.15). Однак листом ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» повідомило про припинення попереднього договору (а.с.18).

На підставі п.6.2 попереднього договору ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» повернуло гарантійний платіж ОСОБА_2 в сумі 157200 грн. (а.с.64).

ОСОБА_2 02 грудня 2016 року надав повідомлення ТОВ «ОСНОВА-БУД-7», що не має претензій та вимог до Товариства (а.с.65).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що попередній договір слід вважати дійсним, оскільки позивач виконав всі умови договору та що, оскільки відповідачем не було виконано взятих на себе зобовязань та не повернуто грошові кошти у строк, обумовлений попереднім договором, тому з нього слід стягнути кошти з урахуванням встановленого індексу інфляції по дату повернення відповідачем коштів, тобто до 01 грудня 2016 року. Щодо стягнення процентів за зберігання та користування грошовими коштами, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні даної вимоги, оскільки норма щодо обовязковості сплати процентів за користування чужими грошима носить диспозитивний характер тільки для відносин між фізичними особами, які можуть змінити її положення шляхом включення відповідних пунктів у договір, на підставі якого виникло грошове зобовязання. Зі змісту укладеного попереднього договору не вбачається обовязку сплати процентів за користування коштами, попередній договір і договір позики не є подібними, а різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до положень ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Оскільки попередній договір не було посвідчено нотаріально, слід вважати даний договір нікчемним.

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Частиною .2 статті 1214 ЦК України визначено, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно з ч.2 ст.536, ч. 1 ст.1048 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях, перше одержання боржником (як правило за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, друге прострочення грошового зобовязання, коли боржник повинен сплати гроші, але неправомірно не сплачує їх Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу ч.2 ст.1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу ч.2 ст.1057 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що відповідач безпідставно користувався грошовими коштами позивача, а у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними знайшли своє підтвердження при розгляді апеляційної скарги.

Так, підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання. Враховуючи нікчемність попереднього договору такого зобовязання не виникло.

У зв'язку з тим, що відповідач безпідставно набув кошти та певний час користувався переданими йому як аванс коштами в сумі 157200 грн., з останнього на користь позивача підлягають стягненню й відсотки за безпідставне збереження грошей за весь період користування, а саме з 12 грудня 2014 року по 01 грудня 2016 року.

Представлений ОСОБА_2 розрахунок відсотків перевірений судом та не спростований відповідачем, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 52149 грн. 04 коп. відсотків за користування коштів.

В той же час, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ТОВ «ОСНОВА-БУД-7». Вбачається, що суд фактично визнав попередній договір №184-Т дійсним, хоча ОСОБА_2 не було заявлено вимоги про визнання попереднього договору дійсним, та як встановлено апеляційним судом попередній договір не було посвідчено нотаріально, тому він вважається нікчемним. Враховуючи викладене нема підстав для застосування ч.2 ст.625 ЦК України та нарахування індексу інфляції за час прострочення користування коштами, тому у задоволенні даних вимог слід відмовити. Повернення відповідачем суми гарантійного платежу у випадку не укладення основного договору, не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки такі дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з підстав повернення гарантійного платежу за попереднім договором, який в даному випадку є недійсним в силу вимог ст.ст. 215, 220, 635, 657, а обовязок повернення грошових коштів, отриманих як гарантійний платіж, передоплата, або аванс не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні ст.625 ЦК України.

Також колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» в тому, що судом першої інстанції було невірно проведено розрахунок судових витрат.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми права, невірно встановив фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача інфляційних збитків та судових витрат, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, в частині стягнення з відповідача відсотків у розмірі 52149 грн. 04 коп. за безпідставне зберігання і користування грошовими коштами.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що подаючи позов ОСОБА_2 сплатив судовий збір в сумі 917 грн. 12 коп. та за розгляд апеляційної скарги в сумі 1377 грн. враховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 521 грн. 49 коп. (суд І інстанції) та 782 грн. 24 коп. (апеляційний перегляд), а разом 1303 грн. 73 коп. пропорційно задоволеним вимогам. Оскільки апеляційну скаргу ТОВ «ОСНОВА-БУД-7» також задоволено частково, з ОСОБА_2 на користь відповідача підлягають стягненню понесені при поданні апеляційної скарги судові витрати в сумі 593 грн. 43 коп. За таких обставин, шляхом взаємозаліку з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 710 грн. 30 коп. (1303,73 593,43 = 710,30).

Крім того, відповідно до ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справ. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно частин 2,3 ст.141 ЦПК України інші судові витрати повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи повязані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В обґрунтування заяви про стягнення витрат на правову допомогу адвокатом ОСОБА_4 подано: ордер ЧН №037553 від 23 квітня 2018 року (а.с.38); копію договору про надання правової допомоги від 17 лютого 2018 року (а.с.32); копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №334, виданого 18 жовтня 2017 року (а.с.37); звіт про виконану роботу за договором станом на 23 липня 2018 року (а.с.108); квитанцію про оплату послуг ФОП ОСОБА_4 від 31 травня 2018 року на суми 11434 грн. (а.с.94).

Відповідно ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пп.1, 3 розд. І Положення про форму та зміст розрахункових документів, що затверджене наказом Мінфіну України від 21 січня 2016 року №13, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11 лютого 2016 року №220/28350 (з наступними змінами), на підтвердження факту надання послуг та отримання готівкових коштів у сфері послуг субєкт господарювання має видати споживачеві розрахунковий документ, форма і зміст якого відповідають цьому Положенню та залежать від виду субєкта господарювання. У пункті 3 цього Положення зазначено, що у разі відсутності у документі хоча б одного з обовязкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, документ не прийматиметься як розрахунковий. На порушення даних приписів у наданих адвокатом ОСОБА_4 квитанціях про сплату ОСОБА_2 коштів не зазначено, про кількість і ціну послуг.

Положеннями ст.ст.13-15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально, у складі адвокатського бюро і у складі адвокатського обєднання.

Оскільки адвокатом здійснюється індивідуальна адвокатська діяльність, то в силу п.65.7 ст.65 Податкового кодексу України і Порядку обліку платників податків і зборів, який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року № 1588 з наступними змінами, він як самозайнята особа має бути зареєстрований як платник податків у податковій інспекції та мати довідку про взяття на облік платника податків (форми № 4-ОПП).

З наведених норм права випливає, що отримання адвокатом плати за надану ним правову допомогу (гонорару) як фізичною особою-підприємцем категорично виключається. Тобто ОСОБА_4, як адвокат повинен був отримати гонорар за надання правової допомоги ОСОБА_2, як самозайнята особа. По справі ж встановлено, що він отримав вищевказані кошти від ОСОБА_2 фізична особа-підприємець, а не як самозайнята особа. Правовий статус адвоката ОСОБА_4 не є тотожним правовому статусу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 тому у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу слід відмовити.

За вищезазначених обставин слід також відмовити ОСОБА_2 у стягненні витрат на правову допомогу в сумі 2600 грн. в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСНОВА-БУД-7» - задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23 липня 2018 року скасувати.

Позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСНОВА-БУД-7» про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСНОВА-БУД-7» на користь ОСОБА_2 52149 (пятдесят дві тисячі сто сорок девять) грн. 04 коп. відсотків за безпідставне зберігання і користування грошовими коштами.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСНОВА-БУД-7» на користь ОСОБА_2 710 (сімсот десять) грн. 30 коп. у відшкодування судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: