АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/5381/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року місто Київ

справа № 752/23561/17

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Невідомої Т.О.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Колдіної О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року позивач звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останнього на її користь грошові кошти у розмірі 16237779,50 грн.

03 травня 2018 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на:

грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у розмірі 1000000 грн.;

частку у статутному капіталі ТОВ «ВІП-ДЕКОР» у розмірі 3970000 грн.;

частку у статутному капіталі ТОВ «ІТАЛСТИЛЬ» у розмірі 7000000 грн.;

частку у статутному капіталі ПП «ШИК» у розмірі 4230000 грн.

Обгрунтовуючи вказану заяву представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказував на те, що відповідач у строк, передбачений зобов'язанням, позичені кошти не повернув, протягом тривалого часу ухиляється від виконання зобов'язань з повернення позики.

Зазначав, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував на те, що посилання на будь-які норми матеріального права, які б обґрунтовували висновки суду і якими керувався суд, постановляючи вказану ухвалу, відсутні.

Посилався на те, що частка в статутному капіталі господарської організації (товариства з обмеженою відповідальністю, приватного підприємства) є об'єктом цивільних прав, тобто майном у розумінні ст.190 ЦК України.

Зазначав, що у заяві про забезпечення позову було зазначено майно, яке належить відповідачу на праві власності, а саме корпоративні права у вигляді частки у статутних капіталах (майні) господарських організацій і накладення на нього арешту жодним чином не може перешкоджати господарській діяльності юридичної особи, що у повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду України.

У судовому засіданні Апеляційного суду міста Києва представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав пояснення на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, в яких проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість. Вказував, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_5, заявлені у суді першої інстанції полягають у стягненні боргу у розмірі 16237779, 50 грн. нібито за розпискою датованою 22 липня 2010 року, про яку відповідачу ОСОБА_5 нічого не відомо, оскільки останній її ніколи не писав та не підписував. Зазначав, що заявлені позовні вимоги не стосуються підприємницької діяльності ОСОБА_5, як фізичної особи-підприємця, а відтак неможливо звернути стягнення на грошові кошти, які знаходяться на рахунках такої фізичної особи-підприємця у рахунок зобов'язань ОСОБА_5, як фізичної особи. Посилався на те, що накладення арешту на рахунки фізичної особи-підприємця може призвести до зупинення його законної господарської діяльності. Вказував, що позивач та її представник не надали суду жодних доказів щодо належного ОСОБА_5 на праві власності іншого майна чи грошових коштів, та їх недостатності для виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду проти апеляційної скарги заперечував, просив ухвалу суду першої інстанції у справі залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на частки у статутному капіталі ТОВ «ВІП-ДЕКОР» у розмірі 3970000 грн.; у статутному капіталі ТОВ «ІТАЛСТИЛЬ» у розмірі 7000000 грн.; у статутному капіталі ПП «ШИК» суд першої інстанції виходив з того, що юридичні особи, на частки у статутних капіталах яких представник позивача просить накласти арешт не відповідають за зобов'язаннями відповідача по договору позики, а накладення арешту на частки в статутному капіталі можуть вплинути на господарську діяльність зазначених товариств.

Колегія суддів не погоджується в повній мірі зданим висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

У відповідності до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами .

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду з вищевказаним позовом просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 16237779,50 грн.

Порушуючи питання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на частки відповідача ОСОБА_3 у статутних капіталах вказаних товариств, співзасновником яких він є, представник заявника посилався на те, що відповідач у строк, передбачений зобов'язанням, позичені кошти не повернув, протягом тривалого часу ухиляється від виконання зобов'язань з повернення позики, а тому невжиття заходів забезпечення позову у випадку задоволення позовних вимог може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Як вбачається з витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які містяться у матеріалах справи та є у загальному доступі у мережі Інтернет відповідач ОСОБА_3 є:

співвласником частки у статутному капіталі ТОВ «ВІП-ДЕКОР». Його розмір внеску до статутного фонду (грн.): 3970000.00 грн.;

власником частки у статутному капіталі ТОВ «ІТАЛСТИЛЬ». Його розмір внеску до статутного фонду (грн.): 7000000.00 грн.;

власником частки у статутному капіталі ПП «ШИК». Його розмір внеску до статутного фонду (грн.): 15500000.00 грн.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 до суду з вказаним вище позовом свідчить про наявність спору між сторонами.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, оскільки невжиття заходів забезпечення позову, як накладення арешту на майно, що належить відповідачу може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду про стягнення коштів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Разом з тим, згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається з матеріалів справи спір між сторонами виник з приводу стягнення з відповідача на користь позивача коштів у розмірі 16237779,50 грн., а відтак з урахуванням ціни позову, того, що саме відповідач ОСОБА_3 є єдиним засновником (власником) ПП «ШИК» - (учасником, засновником та керівником даного підприємства) колегія суддів вважає, що достатнім та співмірним є забезпечення позову шляхом накладення арешту на частку, яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 у статутному капіталі ПП «ШИК» у розмірі 15500000 грн.

При цьому, обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчужити.

Посилання представника відповідача у поясненнях на апеляційну скаргу про те, що розписку відповідач ОСОБА_3 про отримання ним у борг від ОСОБА_1 коштів не писав (не підписував), що строк позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення коштів за розписками минув, колегія суддів не приймає до уваги, оскількивказані обставини не є предметом апеляційної перевірки та зазначені обставини встановлюються судом при розгляді справи по суті.

Доводи представника відповідача про те, що позивач та її представник не надали суду жодних доказів щодо належного ОСОБА_5 на праві власності іншого майна чи грошових коштів, та їх недостатності для виконання рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач у разі наявності у нього іншого майна не позбавлений можливості ставити питання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

З урахуванням вищевикладеного, ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року в частині відмови у накладенні арешту на частку у статутному капіталі ПП «ШИК» підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову відповідно до положень п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України шляхом накладення арешту на вищевказане майно. В решті ухвалу залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року в частині відмови у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову щодо накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_3, а саме частки у статутному капіталі товариства «ШИК» скасувати та постановити в цій частині нову наступного змісту.

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на частку у статутному капіталі Приватного підприємства «ШИК», ідентифікаційний код 23181748, місцезнаходження: Донецька область, місто Горлівка, вул. Інтернаціональна, 89 у розмірі 15500000 грн., що належить ОСОБА_3.

В решті ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Боржник: ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Стягувач: ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, яка проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Строк пред'явлення ухвали до виконання три роки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: