КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/3420/2018
УХВАЛА

25 жовтня 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі судді Поліщук Н.В., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства &q?ри;Укрсоцбанк&q?со; до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року відкрито провадження у справі за позовом ПАТ &quпо;Укрсоцбанк&qut;; до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 12 жовтня 2018 року направлено апеляційну скаргу, яка адресована Апеляційному суду міста Києва.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 ліквідовано Апеляційний суд міста Києва та Апеляційний суд Київської області, та утворено Київський апеляційний суд.

Указом Президента України від 28 вересня 2018 року №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Початком роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв&quco;язку із цим справа підлягає прийняттю до провадження Київського апеляційного суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2017 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1, що подана представником, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

За таких обставини, оскільки у справі постановлено ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї самої особи, у відкритті апеляційного провадження слід відмовити відповідно до п.3 ч.1 ст.358 ЦПК України.

Поряд з цим, вивчивши матеріали справи, вважаю, що дії ОСОБА_1 є зловживанням процесуальними правами та до останньої необхідно застосувати заходи процесуального примусу у зв&q?нь;язку із наступним.

Так, з матеріалів справи убачається, що 21 лютого 2017 року у справі ухвалено заочне рішення, яким вимоги банку задоволено.

23 березня 2017 року представником в інтересах ОСОБА_1 направлено апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суд міста Києва від 30 березня 2017 року апеляційна скарга залишена без руху, ухвалою від 06 червня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Відповідно до матеріалів справи ухвала суду про залишення апеляційної скарги без руху неодноразово надсилалась як скаржнику, так і його представнику, проте відправлення повертались у зв&quск;язку із закінченням терміну зберігання.

Зазначене дає підстави уважати про те, що особа, яка подає апеляційну скаргу, скориставшись своїм правом на апеляційне оскарження, недобросовісно ставиться до процесуальних обов&q?во;язків, неухильне виконання яких визначено вимогами ЦПК України.

16 травня 2017 року представником в інтересах ОСОБА_1 направлено наступну апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суд міста Києва від 24 травня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

22 липня 2017 року представником в інтересах ОСОБА_1 направлено наступну апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суд міста Києва від 03 серпня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

11 грудня 2017 року представником в інтересах ОСОБА_1 направлено наступну апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суд міста Києва від 20 грудня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

23 травня 2018 року ОСОБА_1 направлено наступну апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі. Ухвалою Апеляційного суд міста Києва від 07 червня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 направлено наступну апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження у справі.

Згідно ч.ч. 1, 2, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад здійснення цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом.

Частиною 3 ст.13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому, положеннями ч.1 ст.44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1, особисто або через представника, систематично подає апеляційні скарги на одне і те ж саме судове рішення, чим демонструє явне зловживання процесуальними правами та нехтування процесуальними обов&q?ка;язками.

Такі дії мають на меті не перегляд в апеляційному порядку судового рішення, а створення штучних перешкод для виконання рішення суду.

Неодноразове оскарження ухвали про відкриття провадження шляхом подання відповідних скарг, які не відповідають необхідним вимогам, а також подання апеляційних скарг на ухвалу, за якою вже прийнято судове рішення судом апеляційної інстанції, є явним проявом дій, що вчиняються з метою перешкоджання судочинству та затягування розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі &qu'f;Юніон Аліментаріа проти Іспанії&qu N; зазначив, що заявник зобов&qu'>;язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов&q? д;язані із зволікання у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Враховуючи наведене, суд вважає дії ОСОБА_1 щодо систематичної подачі апеляційних скарг на одне і теж саме судове рішення зловживанням процесуальними правами, що суперечить завданню цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

Частиною 4 ст.44 ЦПК України передбачено, що суд зобов'язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом

Згідно ст.143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.144 ЦПК України, одним із заходів процесуального примусу є штраф.

Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству (п.2 ч.1 ст.148 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.148 ЦПК України у випадку невиконання процесуальних обов'язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника.

Згідно із установленими правилами про представництво, дії, які вчинені представником, створюють, змінюють та припиняють права та обов&quon;язки довірителя, так само і процесуальні. У питаннях здійснення представництва представник керується вказівками довірителя та діє в його інтересах.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про необхідність застосування до ОСОБА_1 заходу процесуального примусу у виді накладення штрафу у розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 5286 грн.

Згідно ч.5 ст.148 ЦПК України ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Стягувачем за таким виконавчим документом є Державна судова адміністрація України.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Керуючись ст.ст. 31, 32, 44, 143, 144, 148, 358, ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Прийняти справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства &qu:#;Укрсоцбанк&qu ; до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості до провадження Київського апеляційного суду.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) в дохід державного бюджету штраф в сумі 5286 (п&qu:";ять тисяч двісті вісімдесят шість) грн.

Строк пред&que:;явлення ухвали до примусового виконання в частині стягнення штрафу становить три місяці, починаючи з наступного дня після набрання нею законної сили.

Ухвала апеляційного суду в частині відмови у відкритті провадження за апеляційною скаргою набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала апеляційного суду в частині стягнення штрафу набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 25 жовтня 2018 року.

Суддя Н.В. Поліщук