Дата документу 24.10.2018
Справа № 334/6814/16-ц
Провадження № 2/334/2370/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2018 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі Алєйніковій О.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Позов обґрунтований тим, що 21 березня 2014 року ОСОБА_2 уклала з позивачем договір позики, за яким вона отримала в борг 56300 грн. і зобовязалася її повернути 21 липня 2014 року, що підтверджується розпискою.

До цього часу борг не повернуто.

Позивач просить стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість розмірі 56300 грн. та судовий збір в розмірі 563 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Надав пояснення, що гроші ним були передані відповідачці під розписку. Договір був укладений добровільно без примусу та погроз.

Відповідачка у судовому засіданні пояснила, що у 2013 році чоловік позивачки - ОСОБА_3 взяв у борг у ОСОБА_1 гроші на підтримання та розвиток бізнесу. Після смерті чоловіка магазин був закритий. Після того у березні 2014 року до неї прийшов позивач, який став вимагати повернення грошей, який заборгував чоловік. При цьому він їй погрожував, через що вона написала розписку, на яку посилається позивач. Гроші їй позивач не передавав. Просила відмовити в задоволені позовних вимог.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина 1 статті 638 ЦК України).

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що 21 березня 2014 року позивач дав в позику відповідачці грошову суму в розмірі 56300 гривень. На підтвердження отримання позики ОСОБА_2 власноручно склала письмову розписку, в якій зазначила, що взяла у позивача в борг 21 березня 2014 року грошові кошти в розмірі 56300 гривень, які зобовязалася повернути 21 липня 2014 року.

Належним чином написана розписка є доказом передання грошей позивачем відповідачці. Проте, взяті на себе зобовязання ОСОБА_2 не виконала.

В той же час у судовому засіданні не було встановлено факт погроз відповідачу з боку позивача або інших осіб, а також причинний зв'язок між насильством та укладенням правочину.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-4, 12-13, 17-18, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 274, п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 56300 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати повязані зі сплатою судового збору в розмірі 563 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області в 30-денний строк з дня його проголошення.

Повний текст буде виготовлений 24 жовтня 2018 року.

Суддя О.М. Гнатюк