ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 347/1394/15

провадження № 61-6341св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», подану його представником МатієвськимСергієм Вікторовичем, на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року, ухвалене у складі судді Крилюк М. І., та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бойчука І. В., Горейко М. Д., Вакарук В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 4 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву і організаційно-правову форму на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 06-2/257Ф з додатками і доповненнями, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 150 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 3 червня 2014 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,5% річних. 13 липня 2007 року між ними укладено кредитний договір № 06-2/300Ф з додатками і доповненнями, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 111 600 доларів США з кінцевим строком повернення до 12 липня 2017 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,5% річних. Поручителем за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4 є ОСОБА_5 відповідно до укладених з ним договорів поруки від 4 червня 2007 року та від 13 липня 2007 року.

Оскільки позичальник свої зобов'язання за кредитними договорами не виконував належним чином і припинив здійснювати погашення кредиту, ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до позичальника і поручителя з вимогами про дострокове повернення кредиту і сплату процентів.

Позивач вказує, що станом на 15 червня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором № 06-2/257Ф складає 160 322,39 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США складає 7 338 703,29 гривень, з них: 72 806,56 доларів США - заборгованість за кредитом; 31 747,73 доларів США - заборгованість за процентами; 55 768,10 доларів США - пеня. Також позичальник має заборгованість за кредитним договором № 06-2/300Ф, яка складає 188 163,43 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США складає 3 962 501,50 гривень, з них: 84 333,93 доларів США - заборгованість за кредитом; 38 371,00 доларів США - заборгованість за процентами; 65 458,50 доларів США - пеня.

За таких обставин ПАТ «ВіЕс Банк» просив стягнути кредитну заборгованість у загальному розмірі 348 485,82 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США складає 7 338 703,29 гривень, солідарно з ОСОБА_4 і поручителя ОСОБА_5

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ «ВіЕс Банк» із зустрічним позовом, у якому просив розірвати кредитні договори № 06-2/257Ф від 4 червня 2007 року та № 06-2/300Ф від 13 липня 2007 року з моменту укладення і припинити зобов'язання за ними.

В обґрунтування позову зазначив, що при укладенні договору банк не надав йому усієї необхідної інформації щодо умов кредитування, не попередив про існування валютних ризиків, не ознайомив із інформацією щодо порядку конвертування валюти кредиту в національну валюту, що є істотним порушенням умов договорів і правовою підставою для їх розірвання.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року позов ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕс Банк» заборгованість за кредитними договорами № 06-2/257Ф від 4 червня 2007 року та № 06-2/300Ф від 13 липня 2007 року в загальному розмірі 232 259,22 доларів США , що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США складає 4 891 107,19 гривень. У задоволенні позовних вимог ПАТ «ВіЕс Банк», пред'явлених до ОСОБА_5, відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Розірвано кредитний договір № 06-2/257Ф від 4 червня 2007 року та кредитний договір № 06-2/300Ф від 13 липня 2007 року з моменту їх укладення і припинено зобов'язання за вказаними договорами. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості доводів банку щодо наявності у позичальника заборгованості за кредитними договорами у вказаному позивачем розмірі, проте, оскільки нарахована сума пені є непомірно великою, суд з урахуванням даних про майновий стан боржника зменшив її розмір до 5 000 доларів США. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, пред'явлених банком до ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позивачем шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя. Розриваючи кредитні договори з моменту їх укладення і припиняючи зобов'язання за ними, суд першої інстанції виходив із того, що банк допустив істотні порушення своїх зобов'язань, які полягають у неналежному проведенні переддоговірної роботи.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ПАТ «ВіЕс Банк» без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про зменшення нарахованої банком неустойки у зв'язку із тяжким майновим станом боржника та про пропуск позивачем строку пред'явлення вимоги до поручителя, що свідчить про припинення поруки, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У травні 2016 року ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року в частині вирішення позову ПАТ «ВіЕс Банк» і рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року, яким рішення суду першої інстанції у відповідній частині залишено без змін, скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову банку у повному обсязі.

Доводів щодо незаконності судових рішень судів попередніх інстанцій в частині вирішення вимог ПАТ «ВіЕс Банк», пред'явлених до позичальника ОСОБА_4, і зустрічного позову ОСОБА_4 касаційна скарга не містить.

Вимоги скарги заявник мотивує тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Вказує, що при укладенні кредитного договору сторони у розумінні статті 252 ЦК України не визначили строк його дії, оскільки погодили, що договір діє до повного виконання ними своїх зобов'язань. За таких обставин заявник вважає, що, оскільки строк виконання кредитного договору не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, що і було зроблено шляхом пред'явлення позову.

Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, не врахували, що вимогу про дострокове повернення кредиту від 5 січня 2015 року поручитель не отримував, тому перебіг шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя не розпочався.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 4 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є Відкрите акціонерне товариство «Фольксбанк», яке у подальшому змінило назву і організаційно-правову форму на ПАТ «ВіЕс Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 06-2/257Ф з додатками і доповненнями, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 150 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 3 червня 2014 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,5% річних.

13 липня 2007 року між банком і ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 06-2/300Ф з додатками і доповненнями, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 111 600 доларів США з кінцевим строком повернення до 12 липня 2017 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,5% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитними договорами № 06-2/257Ф від 4 червня 2007 року та № 06-2/300Ф від 13 липня 2007 року між ПАТ «ВіЕс Банк» і ОСОБА_5 укладено договори поруки від4 червня 2007 року та від 13 липня 2007 року відповідно.

Також виконання зобов'язань ОСОБА_4 забезпечується іпотекою нежитлових приміщень згідно з укладеними договорами іпотеки (пункти 2.1 кредитних договорів).

Згідно з пунктом 2.3 договорів поруки поручитель зобов'язався в повному обсязі виконати зобов'язання позичальника, вказані в пункті 2.2 відповідного договору поруки, протягом п'яти банківських днів з моменту одержання повідомлення від кредитора про невиконання боржником основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 3.2 договорів поруки порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимогу до поручителя.

З досудової вимоги-повідомлення від 5 січня 2015 року суди встановили, що ПАТ «ВіЕс Банк» пред'явило ОСОБА_5 вимогу щодо дострокового погашення у повному обсязі заборгованості ОСОБА_4 за кредитними договорами. Вказана вимога підлягала виконанню протягом тридцяти календарних днів з дати її одержання, але в будь-яком випадку не пізніше сорока п'яти календарних днів з дня її направлення банком.

Згідно з розрахунками заборгованості станом на 15 червня 2015 року борг ОСОБА_4 визначений у розмірі 348 485,82 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США складає 7 338 703,29 гривень, з яких заборгованість за кредитним договором № 06-2/257Ф від 4 червня 2007 року - 160 322,39 доларів США (72 806,56 доларів США - заборгованість за кредитом; 31 747,73 доларів США - заборгованість за процентами; 55 768,10 доларів США - пеня) і заборгованість за кредитним договором № 06-2/300Ф від 13 липня 2007 року - 188 163,43 доларів США (84 333,93 доларів США - заборгованість за кредитом; 38 371,00 доларів США - заборгованість за процентами; 65 458,50 доларів США - пеня).

З позовом до позичальника ОСОБА_4 і поручителя ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості ПАТ «ВіЕс Банк» звернулося 27 липня 2015 року.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (частина друга статті 1050 ЦК України).

Пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування ним відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов'язання і, починаючи з цієї дати, у кредитора виникає право пред'явити позов до поручителя про погашення заборгованості за кредитним договором.

З матеріалів справи судами встановлено, що у 2012 році ПАТ «Фольксбанк» (після зміни найменування - ПАТ «ВіЕс Банк») звернувся з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок дострокового погашення у повному обсязі заборгованості за кредитним договором № 06-2/257Ф від 4 червня 2007 року у сумі 81 644,69 доларів США. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2012 року позов ПАТ «Фольксбанк» задоволено.

Також у 2012 році ПАТ «Фольксбанк» (після зміни найменування - ПАТ «ВіЕс Банк») звернувся до ОСОБА_4 з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок дострокового погашення у повному обсязі заборгованості за кредитним договором № 06-2/300Ф від 13 липня 2007 року у сумі 87 266,44 доларів США. Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 7 листопада 2012 року позов ПАТ «Фольксбанк» задоволено.

Таким чином, ПАТ «ВіЕс Банк» у 2012 році змінило кінцевий строк виконання зобов'язань за кредитними договорами № 06-2/257Ф від 4 червня 2007 року та № 06-2/300Ф від 13 липня 2007 року і судові рішення про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок дострокового погашення боргу засвідчують такі зміни.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (стаття 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлено строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Зі збігом даного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

При укладенні договорів поруки від 4 червня 2007 року і від 13 липня 2007 року ПАТ «ВіЕс Банк» і ОСОБА_5 погодили, що порука останнього за зобов'язаннями ОСОБА_4 припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (пункти 3.2. договорів).

Оскільки банк змінив строк виконання основного зобов'язання за вказаними кредитними договорами у 2012 році шляхом звернення до боржника ОСОБА_4 з позовами про звернення стягнення на передане в іпотеку майно в рахунок дострокового погашення боргу, а позов до поручителя ОСОБА_5 про стягнення заборгованості пред'явив у липні 2015 року, висновок судів попередніх інстанції про пропуск кредитором шестимісячного строку на пред'явлення вимоги до поручителя і припинення поруки ОСОБА_5 за зобов'язаннями ОСОБА_4 є правильним.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, безпідставно обчислював визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк від дати направлення ОСОБА_5 вимоги про дострокове погашення боргу, а саме від 5 січня 2015 року, обґрунтовані, проте ці доводи не мають правового значення для вирішення справи, оскільки строк виконання кредитних зобов'язань банк змінив у 2012 році, тому на момент пред'явлення цього позову порука ОСОБА_5 припинилася.

За таких обставини вказані посилання заявника не спростовують правильність висновків судів першої і апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_5

Посилання заявника на те, що поручитель не отримував вимоги від банку про дострокове погашення заборгованості, тому перебіг встановленого у вимозі тридцятиденного строку її добровільного виконання не розпочався, касаційний суд також вважає такими, що не мають правового значення для вирішення справи з тих же підстав.

Кінцевий строк виконання основного зобов'язання встановлений у кредитних договорах № 06-2/257Ф від 4 червня 2007 року і № 06-2/300Ф від 13 липня 2007 року. Зміною строку виконання основного зобов'язання є пред'явлення кредитором вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України саме до позичальника, який є стороною кредитного договору і з яким банк погоджував порядок погашення кредитної заборгованості.

ПАТ «ВіЕс Банк» з вимогами про дострокове повернення кредиту до позичальника ОСОБА_4 звернувся у 2012 році. Неотримання поручителем ОСОБА_5 вимоги-повідомлення від 5 січня 2015 року не має значення для визначення кінцевого строку виконання основного зобов'язання, тому доводи касаційної скарги у цій частині безпідставні.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення в частині вирішення позову ПАТ «ВіЕс Банк» з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій у відповідній частині без змін.

Доводів щодо незаконності судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог ПАТ «ВіЕс Банк», пред'явлених до боржника ОСОБА_4, касаційна скарга не містить.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 заявник не оскаржує, тому у цій частині судові рішення касаційний суд не переглядає.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк», подану його представником МатієвськимСергієм Вікторовичем, залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 3 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 квітня 2016 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик