Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 753/894/16-ц

провадження № 61-24797 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач - ОСОБА_4;

представник відповідача- ОСОБА_5;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у складі судді Парамонова М. Л. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 16 серпня 2007 року відповідно до Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_4, підписавши анкету- заяву, отримала кредит у розмірі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, за умовами якої передбачено сплату 36 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 листопада 2015 року виникла заборгованість у розмірі 16 728 грн 33 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 4 826 грн 09 коп., заборгованість за процентами у розмірі 9 029 грн 46 коп., заборгованість по комісії у розмірі 1 600 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штраф (процентна складова) у розмірі 772 грн 78 коп.

Ураховуючи викладене ПАТ КБ «Приватбанк» просило суд стягнути з відповідача на його користь вказану кредитну заборгованість, а також понесені судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до умов кредитного договору від 16 серпня 2007 року строк дії платіжної картки закінчився 16 серпня 2008 року. Доказів на підтвердження продовження (пролонгації) строку дії платіжної картки від 16 серпня 2007 року станом на дату звернення до суду з позовом (15 січня 2016 року) позивачем не надано, тому наявні підстави для застосування позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, про що заявлено відповідачем.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що банк пред'явив позов про захист порушеного права після спливу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Доказів пролонгації строку дії картки чи переривання строку позовної давності банком не надано.

У травні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що закінчення строку дії картки не свідчить про закінчення строку дії договору про надання банківських послуг. Банком надано до суду виписку з рахунку № НОМЕР_1 (номер платіжної картки, яка отримана відповідачем 16 серпня 2007 року) та додаткових до нього рахунків, згідно з якою останню банківську операцію відповідач здійснила 8 липня 2014 року шляхом поповнення рахунку готівкою у терміналі самообслуговування, використовуючи картку/рахунок № НОМЕР_2.

Банк з позовом до суду звернувся 15 січня 2016 року, тому вважав, що позов пред'явлений в межах позовної давності.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5 - подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вказувала на те, що банк помилково не проводить ніякої різниці між кредитним договором та договором банківського рахунка. Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. А банк в позовній заяві посилався на наявність кредитних відносин із відповідачем.

Також пунктом 9.12. Умов та правил надання банківських послуг, на які посилався банк в позовній заяві, передбачено не щорічну, а одноразову пролонгацію договору, укладеного між нею та банком, строком на 12 місяців. Тому, з урахуванням такої пролонгації, договір діяв лише до 16 серпня 2009 року. Тобто будь-які платежі відповідача, здійснені з інших платіжних карток, ніж картка № НОМЕР_1 після спливу трирічного строку позовної давності, правового значення не мають і не переривають строки позовної давності за вимогами банку до відповідача. Доказів того, що нові платіжні картки, на які банк посилається, зокрема, платіжна картка № НОМЕР_2 були отримані позичальником саме на виконання укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору кредиту від 16 серпня 2007 року № б/н, банк не надав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо умовами договору встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, є незмінною і підстав для відступлення від неї колегія суддів не вбачає.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. При цьому переривання позовної давності можливо лише в межах строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша, третя статті 264 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем до районного суду було подано заяву про застосування позовної давності (а.с. 60-62).

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку про те, що строк дії платіжної картки і, відповідно, строк дії кредитного договору закінчився 16 серпня 2008 року, а банк звернувся до суду з позовом 15 січня 2016 року. Доказів того, що кредитний договір було переукладено на новий строк банком не надано, відтак наявні підстави для застосування позовної давності, про що заявлено відповідачем.

Посилання касаційної скарги на те, що останній платіж здійснено відповідачем з іншої платіжної картки 8 липня 2014 року, а тому банк пред'явив позов в межах строку позовної давності, безпідставні, оскільки переривання позовної давності можливе лише в межах строку позовної давності, який сплив у серпні 2011 року.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк