ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1713/18 Справа № 185/6992/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Лаченкової О.В., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Павлоградської міської ради

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року

у цивільній справі за позовом Виконавчого комітету Павлоградської міської ради до ОСОБА_1, третя особа - Служба у справах дітей Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року Виконавчий комітет Павлоградської міської ради звернувся з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована і перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Павлограда. На даний час у вказаній квартирі зареєстрована ОСОБА_1, яка не сплачує комунальні послуги та не проживає у ній більше шести місяців, чим призвела квартиру до занедбаного стану. За таких обставин, позивач просив визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що відповідач змінила місце проживання, переїхавши до свого батька, та без поважних причин більше встановленого ст. 71 ЖК України строку не проживає у спірній квартирі, для продовження строку користування квартирою до Павлоградської міської ради не зверталась.

Представник відповідача ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Вислухавши учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Павлограда.

У спірній квартирі були зареєстровані та проживали ОСОБА_3 та її неповнолітня донька - відповідач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла. Після смерті матері ОСОБА_1 почала проживати зі своїм батьком ОСОБА_4 за адресою: будинок АДРЕСА_2

07 червня 2017 року директором КП «Павлограджитлосервіс» було затверджено акт щодо непроживання відповідача у спірній квартирі понад шести місяців.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є неповнолітньою, не має самостійного доходу, щоб сплачувати комунальні послуги, утримувати квартиру та забезпечувати належні умови для проживання в ній. Спірну квартиру відповідач періодично відвідувала, що свідчить про відношення до квартири як до свого житла.

За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання у житловому приміщенні Житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Встановивши зазначені обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що задоволення позовних вимог не порушить права ОСОБА_1, так як вона змінила місце проживання та переїхала до свого батька ОСОБА_4, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня ОСОБА_1 набула право власності або право постійного користування іншим житлом позивач не надав, хоча це відповідно до статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов'язком.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки відповідні комунальні підприємства не позбавлені можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Неповнолітня ОСОБА_1 не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її тимчасового непроживання у спірній квартирі, в якій вона зареєстрована, не є безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів вважає, що виселення неповнолітньої ОСОБА_1 за відсутності у неї іншого належного їй на праві власності чи постійного користування житла буде становити для неї надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Павлоградської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: О.В.Лаченкова

О.В.Свистунова