П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 752/5993/18

Номер провадження № 22-ц/796/7698/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року, постановлену під головуванням судді Колдіної О.О., у справі за заявою ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, заінтересовані особи: ДругаКиївська державна нотаріальна контора, Київська міська рада, про встановлення факту прийняття спадщини,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XIIПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пункту 8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У березні 2018 року ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, заінтересовані особи: Друга Київська державна нотаріальна контора, Київська міська рада, звернулись до Голосіївського районного суду міста Києва із заявою про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,- будинку, розташованого по АДРЕСА_1, загальною площею 72,4 кв.м., від своєї матері - ОСОБА_7.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року (а.с.8-9) відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 13 серпня 2018 року подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу, мотивувала тим, що ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права, а висновки суду, викладені у ній, не відповідають дійсним обставинам справи. У апеляційній скарзі зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, після смерті якого відкрилася спадщина - будинок, розташований по АДРЕСА_1. Спадкоємцями померлого є його дружина та доньки - заявники у справі, інших спадкоємців немає. Право власності на вказаний будинок належало матері покійного ОСОБА_6 - ОСОБА_7. Проте, оформити право на спадщину заявники не мають можливості, оскільки сам ОСОБА_6 не оформив за життя спадщини після смерті матері.

Так, в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що в даних правовідносинах існує спір про право, оскільки право заявників на спадщину ніхто не оспорює. Нотаріус відмовив у оформленні спадщини через неможливість документально підтвердити прийняття спадщини померлим після смерті його матері. У даному випадку, спадщина відкрилась у 1991 році, на правовідносини поширюється дія ст.ст.548, 549 ЦК УРСР, відповідно до яких для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

В даному випадку, на час смерті своєї матері та в усі подальші роки, померлий був прописаний та проживав за місцем прописки спадкодавця. Між заявниками немає спору щодо спадщини, інших спадкоємців першої черги не існує, заповіту померлий не залишив. В даному випадку, встановлювати факт постійного проживання із спадкодавцем немає потреби, оскільки заявники зареєстровані та проживають за однією адресою.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній.

Інші учасники справи (їх представники) до суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, крім того, до канцелярії суду надійшла заява від Другої Київської державної нотаріальної контори, зокрема, про розгляд справи у відсутності представника, а тому колегія суддів вважала за можливе на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу за відсутності нез'явившихся учасників справи (їх представників).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи ОСОБА_4 та ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент смерті ОСОБА_8 ним не було оформлено право власності на спірний будинок, який належав його матері, а заявники позбавлені можливості оформити права на спадкове майно, то існує спір про право, що пов'язаний із подальшими діями останніх при оформленні права власності на належне спадкодавцю майно.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною першою статті 315 ЦПК України визначено перелік справ, які суд розглядає про встановлення факту.

Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з матеріалів справи, заявники (дружина та доньки) звернулись до суду з даною заявою про встановлення факту прийняття їх покійним батьком спадщини на спірний будинок після смерті його матері.

У судовому засіданні заявники пояснили, що бабуся померла ще у 1991 році, батько, ОСОБА_6, на момент її смерті був зареєстрований та проживав у спірному будинку, помер у 2016 році, і відповідні письмові докази були надані до нотаріальної контори. Батько не звертався із заявою про прийняття спадщини, а вони, заявники у справі, звернулись через один рік після смерті батька до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, разом з тим, їм було відмовлено.

Отже, важливим для категорій справ окремого провадження є спір про право, який пов'язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб'єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право.

Проаналізувавши вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність спору про право є вірним, оскільки, як встановлено в ході перегляду оскаржуваної ухвали з пояснень заявників, вони звертались до нотаріальної контори через один рік після смерті батька із заявою про прийняття спадщини, на що отримали відмову.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, зокрема про відсутність спору про право та посилання на те, що нотаріус відмовляє у оформленні права на спадщину через неможливість документально підтвердити прийняття спадщини померлим після смерті матері, є необґрунтованими, не підтвердженими в ході перегляду оскаржуваної ухвали, а тому відхиляються колегією суддів. Інші доводи апеляційної скарги не впливають на законність оскаржуваної ухвали.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що постановлена судом ухвала є незаконною та необґрунтованою, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 20 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова