Номер справи 220/1908/18
Номер провадження № 2/220/704/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Якішиної О.М.

за участю секретаря Чернякової В.С.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

21.08.2018 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком № 120 по вул. Лесі Українки с. Красна Поляна Великоновосілківського району Донецької області.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником домоволодіння № 120 по вул. Лесі Українки с. Красна Поляна Великоновосілківського району Донецької області. Крім нього, в будинку зареєстровані члени його родини, в тому числі і донька ОСОБА_3, відповідачка по справі. Проте, з 2013 року відповідач в зазначеному житловому будинку не проживає, оскільки добровільно виїхала в звязку з навчанням, а після закінчення інституту поїхала у Російсбьку Федерацію, де зараз і проживає. Таким чином, відповідач в домоволодінні не проживає близько 5 років, оплату комунальних послуг не здійснює, її речей в будинку немає, перешкод в користуванні житлом їй ніхто не чинив. Реєстрація відповідачки перешкоджає йому у реалізації своїх прав, як власника майна, тому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

Ухвалою від 30.08.2018 р. провадження по справі відкрито, справа призначена в підготовче судове засідання на 26.09.2018 р.

Ухвалою суду від 26.09.2018 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті на 23.10.2018 р.

Судом задоволено клопотання позивача про допит свідків.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, будучи оповіщеною про день та час розгляду справи в встановленому законом порядку. Будь-яких заяв від неї до суду не надходило.

Суд, вислухавши позивача, допитавши свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, задовольняє позов, вважаючи його обґрунтованим, і при цьому виходить з наступного.

Згідно договору дарування житлового будинку від 22.09.2006 року, позивач ОСОБА_2 є власником домоволодіння № 120 по вул.. Лесі Українки с. Красна Поляна Великоновосілківського району Донецької області(а.с. 8,9,10).

Згідно довідки Краснополянської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області № 1418 від 20.08.2018 року, у житловому будинку № 120 по вул.. Лесі Українки с. Красна Поляна Великоновосілківського району Донецької областізареєстрована ОСОБА_3, яка на території сільської ради не мешкає близько пяти років (а.с. 12).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що після закінчення школи ОСОБА_3 поїхала від батьків і з цього часу в будинку не мешкає. Рік тому вона закінчила інститут і переїхала до м. Ніжнєвартовська. Протягом цього часу вона не приїздила, домівку залишила добровільно.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку № 120 по вул.. Лесі Українки с. Красна Поляна Великоновосілківського району Донецької областіз 2013 року, її речей у будинку немає, будинком вона не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, не сплачує, перешкод у користуванні житловим приміщенням їй ніхто не чинив.

Відповідно до ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.

А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог в частині знання відповідача з реєстрації суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставісудового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Закон № 1282-IV є спеціальним актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Частиною 1 статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ст. 182 ч. 4 ЦК України, ст. 4 ЗУ від 01.07.2004 року № 1952-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Зазначений закон діє в новій редакції від 01.01.2013 року державна реєстрація прав буде проводитись державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації прав, нотаріусом, як спеціальним субєктом, на якого покладено функції державного реєстратора.

Таким чином, вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації є передчасною, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13,81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинком № 120 по вул.. Лесі Українки с. Красна Поляна Великоновосілківського району Донецької області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.10.2018 р.

Суддя О.М. Якішина