Справа № 152/180/16-ц
У Х В А Л А

18 жовтня 2018 року місто Шаргород Вінницької області

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря Палій М.Д.,

представника заявника ОСОБА_1,

державного виконавця Коваля Д.О.,

начальника відділу ДВС ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність державних виконавців та зобовязання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_3, в інтересах якої діяв її представник адвокат ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державних виконавців та зобовязання вчинити певні дії, у якій з урахуванням заяви про часткове зменшення та уточнення вимог ставиться питання про:

- визнання неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 при примусовому виконанні рішення Шаргородського районного суду Вінницькій області від 23 лютого 2018 року у справі № 152/180/16-ц у не проведенні опису та арешту рухомого майна боржника ОСОБА_5 у будинку по вул. Вишнева, 6/2 у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницькій області;

- визнання неправомірною бездіяльність начальника Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 щодо неприйняття відповідних заходів для забезпечення обовязкового виконання державним виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження» при примусовому виконанні рішення Шаргородського районного суду Вінницькій області від 23 лютого 2018 року у справі №152/180/16-ц;

- стягнення з бюджетних асигнувань Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області на користь заявника судових витрат, понесених нею за надання правової допомоги.

Скарга обґрунтована, зокрема тим, що після ознайомлення представника заявника 27 вересня 2018 року з матеріалами виконавчого провадження № 55969590 з примусового виконання виконавчого листа № 152/180/16-ц про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3838,64 грн, ним було встановлено, що у цьому виконавчому провадженні державним виконавцем не виконано усіх виконавчих дій, необхідних для виконання зазначеного рішення суду, зокрема, не проведено опису та арешту рухомого майна, належного ОСОБА_5 у будинку по вул. Вишнева, 6/2 у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницькій області.

У свою чергу, на думку заявника, начальник відділу ДВС ОСОБА_2 відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» не здійснив належний контроль за діями державного виконавця під час виконання рішень.

У судове засідання заявник не зявилась, проте її представник адвокат ОСОБА_1 у судовому засіданні скаргу зі змінами підтримав, посилаючись на обставини, зазначені у ній.

Старший державний виконавець Коваль Д.О. у судовому засіданні заперечив проти задоволення скарги, посилаючись на те, що виконавче провадження № 55969590 з примусового виконання виконавчого листа № 152/180/16-ц про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 3838,64 грн йому було передано за актом приймання-передачі 20 серпня 2018 року, після того, як попередній державний виконавець Євстігнєєв О.С. звільнився. Про прийняття виконавчого провадження до виконання постанову він не виносив. Одразу ж після одержання цього провадження, він ознайомився із ним і, як йому здалось попередній виконавець вчинив дії, необхідні для виконання рішення суду, за винятком опису і арешту рухомого майна боржника у будинку по вул. Вишнева, 6/2 у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницькій області. Однак, оскільки на той момент пріоритетним для виконавчої служби та для нього, зокрема було стягнення аліментів з боржників та підготовка до міністерської перевірки, у виконавчому провадженні № 55969590 жодних виконавчих дій не проводилось. Лише 27 вересня 2018 року, після того, як представник заявника ознайомився з матеріалами виконавчого провадження, ОСОБА_4 виїхав за указаною вище адресою, проте, не заставши ОСОБА_5 вдома, склав відповідний акт за участю понятого. Цього ж дня, він зателефонував до боржника і той повідомив, що перебуває у лікарні та пообіцяв до 15 жовтня 2018 року сплатити кошти за рішенням суду. Що ОСОБА_5 власне і зробив, сплативши 12 жовтня 2018 року усі кошти згідно з рішенням суду, а також виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій.

Начальник відділу ДВС ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечив проти задоволення скарги, посилаючись на те, що у цьому провадженні державні виконавці вжили усіх заходів, необхідних для виконання рішення суду, що у свою чергу призвело до сплати боржником коштів на користь ОСОБА_5 У свою чергу він, як начальник відділу ДВС, давав усні вказівки державним виконавцям з метою забезпечення виконання рішення суду.

Боржник ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся належним чином, а отже згідно з ч. 2 ст. 450 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду скарги.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши скаргу та додані до неї документи, а також матеріали виконавчого провадження, судом установлено наступне.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2016 року з ОСОБА_5 стягнуто на користь ОСОБА_3 1338,64 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 2000 грн на відшкодування моральної шкоди та 500 грн витрат на правову допомогу. Рішення суду набрало законної сили 9 березня 2016 року (а.с. 63-65).

25 березня 2016 року за цим рішенням суду видано виконавчий лист (а.с. 66).

12 березня 2018 року ОСОБА_3 звернулась до начальника відділу ДВС ОСОБА_2 з заявою про примусове виконання рішення суду, у якій просила прийняти до примусового виконання зазначений вище виконавчий лист та просила для забезпечення реального виконання рішення суду накласти арешт на рухоме і нерухоме майно боржника, яке знаходиться, у т.ч. по вул. Вишнева, 6 та по вул. Миру, 38 у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницькій області (а.с. 67).

Постановами старшого державного виконавця Євстігнєєва О.С. від 13 березня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 152/180/16-ц, виданого 25 березня 2016 року та накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_6 (а.с. 69, 70).

У заяві від 19 червня 2018 року представник заявника адвокат ОСОБА_1 просив надати йому для ознайомлення матеріали виконавчого провадження та повідомляв старшого державного виконавця Євстігнєєва О.С. та начальника відділу ДВС ОСОБА_2 про те, що у заяві про примусове виконання рішення суду повідомлялось про те, що у провадженні Шаргородського районного суду Вінницької області знаходилась цивільна справа №152/156/18 про поділ спільного майна подружжя, однією зі сторін у якій був ОСОБА_5 У цій справі, останній сплачував кошти (компенсацію) за частку дружини, і на теперішній час йому належить весь будинок і рухоме майно у будинку по вул. Вишнева, 6 у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницькій області. Представник також звертав увагу на те, що по виконавчому провадженню боржник борг не сплатив, проте виконавчою службою не вчинено належних дій для примусового виконання рішення суду (а.с. 71).

14 вересня 2018 року представник заявника адвокат ОСОБА_1 подав до відділу ДВС заяву, у які просив надати виконавче провадження для додаткового ознайомлення і зняття копій з документів (а.с. 74).

З матеріалами виконавчого провадження представник заявника ознайомився 27 вересня 2018 року, про що свідчить зроблений ним запис на звороті заяви від 14 вересня 2018 року, про ознайомлення з документами та виготовлення копій, а також про те, що належні дії не проведені по опису і арешту майна, про що буде повідомлено керівника (а.с. 74 на звороті).

Суд також констатує, що матеріали виконавчого провадження № 55969590, надані суду для огляду, були зшиті за допомогою степлера, не були пронумеровані, описані, а документи, які містяться у ньому, сформовані не у хронологічному порядку, тому суд не має можливості, посилаючись в ухвалі на матеріали виконавчого провадження, зазначати їх порядковий номер.

Разом із тим, із матеріалів виконавчого провадження № 55969590 вбачається, що відомості про арешт усього нерухомого майна боржника на підставі постанови від 13 березня 2018 року старшого державного виконавця Євстігнєєва О.С., про яку згадувалось раніше, було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта були внесені на підставі рішення старшого державного виконавця Коваля Д.О. лише 11 жовтня 2018 року, тобто майже через сім місяців після винесення самої постанови.

Окрім того, суд зауважує, що згідно з декларацією про доходи та майно боржника фізичної особи, поданої ОСОБА_5 до відділу ДВС 22 березня 2018 року, у розділі «ІІІ. Відомості про нерухоме майно» декларант зазначив, що у нього немає нерухомого майна.

Водночас із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, яка міститься у виконавчому провадженні вбачається, що ОСОБА_5, починаючи з 10 березня 2011 року на праві власності належить частина будинку, розташованого по вул. Миру, 28 у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницькій області.

Однак, у матеріалах виконавчого провадження відсутні документи, які б свідчили про реагування державного виконавця на певну суперечність декларації боржника наявній у державного виконавця інформації.

У матеріалах виконавчого провадження також містяться запити старшого державного виконавця Євстігнєєва О.С. від 21 червня 2018 року, адресовані Відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі, голові сільської ради с. Рахни-Лісові, Головному управлінню Держпродспоживслужби, Управлінню праці та соціального захисту населення Шаргородської РДА, Шаргородському районному центру зайнятості та Начальнику відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, із яких вбачається, що їх подано у виконавчому провадженні № 55803114 з виконання судового наказу № 148/2329/17 від 10 січня 2018 року, виданого Тульчинським районним судом Вінницької області.

Лише один раз, за понад вісім місяців виконавчого провадження, а саме 27 вересня 2018 року, тобто після того, як представник заявника вдруге констатував бездіяльність у виконавчому провадженні, державний виконавець виїхав за місцем проживання боржника у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, вул. Вишнева, 6/2, проте не застав ОСОБА_5 вдома та склав відповідний акт. Водночас вважати, що державний виконавець виїжджав за місцем проживання боржника саме у цьому виконавчому провадженні підстав немає, адже у акті не вказано під час виконання якого рішення суду здійснено виїзди. Не виключено, що виїзд відбувся у виконавчому провадженні № 55803114 з виконання судового наказу № 148/2329/17 від 10 січня 2018 року, виданого Тульчинським районним судом Вінницької області.

І лише після подання представником заявника скарги на бездіяльність державного виконавця до суду, кошти за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області були сплачені боржником.

Постановою старшого державного виконавця Коваля Д.О. від 18 жовтня 2018 року закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 152/180/16-ц, виданого 25 березня 2016 року на підставі пункту 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку зі сплатою коштів у повному обсязі.

Згідно зі ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтями 1, 2, 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обовязковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та обєктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на пятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна.

За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобовязати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктом 5 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5), виконавче провадження передається від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу державної виконавчої служби, зокрема у разі звільнення державного виконавця.

Передача виконавчого провадження від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу державної виконавчої служби чи виконавчої групи, між державними виконавцями одного органу державної виконавчої служби здійснюється за письмовим дорученням начальника цього органу державної виконавчої служби чи керівника виконавчої групи. Про прийняття виконавчого провадження до виконання державний виконавець, якому воно передано, виносить відповідну постанову.

Разом із тим, як пояснив у судовому засіданні старший державний виконавець Коваль Д.О., матеріали виконавчого провадження № 55969590 були йому передані за актом приймання-передачі, він же постанову про прийняття виконавчого провадження до виконання не виносив.

Суд також звертає увагу, що у матеріалах виконавчого провадження відсутнє письмове доручення начальника відділу ДВС про передачу виконавчого провадження від одного державного виконавця до іншого в межах одного органу державної виконавчої служби.

Наведені вище документи та обставини, а також вимоги нормативно-правових актів, переконують суд у тому, що у виконавчому провадженні № 55969590 державним виконавцем не вчинено жодних дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» для виконання судового рішення, при чому допущено цю бездіяльність з самого початку виконавчого провадження і тривала вона аж до закінчення виконавчих дій.

Також суд вважає, що начальник відділу ДВС також допустив бездіяльність у цьому виконавчому провадженні, яка полягала у не здійсненні контролю, передбаченого ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень, що призвело та сприяло бездіяльності державного виконавця, який мав здійснювати виконавче провадження.

Безпідставними суд вважає посилання державного виконавця та начальника відділу ДВС на велику завантаженість, як одну з причин зволікання у вчиненні виконавчих дій, оскільки стан справ у системі виконання судових рішень в цілому, і у Шаргородському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, зокрема, не стосуються заявника і не повинен негативно впливати на його права.

Судом установлено, що виконавче провадження у цій справі проведено з порушенням таких засад виконавчого провадження як:

- верховенство права та обовязковості виконання рішень, адже виконавче провадження здійснено без дотримання права стягувача очікувати належного виконання рішення, ухваленого на його користь, тоді як державний виконавець перевагу надав виконанню рішень повязаних зі стягнення аліментів, а також підготовці до міністерської перевірки;

- законність, адже виконання судового рішення не здійснювалось відповідно до закону, до того ж, прийняття державним виконавцем виконавчого провадження до виконання також не відповідало закону;

- справедливість, неупередженість та обєктивність, адже допускати наведені вище порушення неможливо дотримуючись цих принципів;

- розумність строків виконавчого провадження, адже вище було доведено, що виконавче провадження здійснювалось у нерозумні строки.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема у справах: Ромашов проти України, Дубенко проти України вказував на те, що ефективний доступ до суду включає право на своєчасне виконання судового рішення, і що виконання судового рішення слід розглядати як невідємну складову судочинства, як цього вимагають приписи ст. 6 Конвенції захист прав людини і основоположних свобод.

У рішеннях Шмалько проти України, Савицький проти України та Глоба проти України ЄСПЛ зазначав, що гарантоване ст. 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб судове рішення, яке має обовязкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У скарзі заявник просить визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця та начальника відділу ДВС, проте, згідно зі ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Разом із тим, виконавче провадження у цій справі завершено у звязку з повним виконанням судового рішення, а тому, незважаючи на те, що суд вважає неправомірною бездіяльність державного виконавця та начальника відділу ДВС, постановити ухвалу, передбачену ст. 451 ЦПК України, суд не вправі.

Відповідно до ст. 452 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що, у зв'язку з бездіяльністю, допущеною у цьому виконавчому провадженні, ОСОБА_3 була змушена звернутись зі скаргою до суду та понесла витрати, повязані з правничою допомогою адвоката.

Отже, незважаючи на те, що у задоволенні скарги буде відмовлено, ця відмова повязана не з безпідставністю скарги, а з закінченням виконавчого провадження, яке відбулось після подання скарги та не в останню чергу завдяки діям представника стягувача, який постійно спонукав державних виконавців виконувати свої функції.

З огляду на це, суд вважає, що витрати ОСОБА_3, повязані з правничою допомогою адвоката в сумі 2000 грн, підтверджені належним чином та підлягають стягненню саме з Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області.

Керуючись статтями 258-261, 447-452 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність державних виконавців та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з Шаргородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (вул. Героїв Майдану, 220, м. Шаргород, Вінницька обл., ) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1) 2000 (дві тисячі) гривень витрат, повязаних з правничою допомогою адвоката.

Згідно зі статтями 261, 352-355, пункту 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, ця ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвалу повністю або частково.

Апеляційна скарга на цю ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги апеляційний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст ухвали складено та підписано суддею 23 жовтня 2018 року.

Суддя І.Л.Строгий