ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1157/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва

в складі: головуючого-судді: ЛЕОНТЮК Л.К.

за участі секретаря судового засідання КОСТЮЧЕНКО К.О.

сторін:

представників позивачки ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників третьої особи ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_7 про визнання права приватної власності за набувальною давністю та за самостійними позовними вимогами третьої особи ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа: Київська міська рада про визнання за ОСОБА_7 про визнання права власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи, які використані в процесі будівництва і існують у вигляді житлового будинку, в порядку спадкування за законом

встановив:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_6 звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, залучивши в якості третьої особи: ОСОБА_7 про визнання права приватної власності за набувальною давністю, відповідно до останньої редакції позовної заяви яка надійшла до суду 15 лютого 2018 року за вх. № 8150 (т.4, а. с. 2, 3 , 4, 5, 6, 7 ) зазначаючи, що вона з своїм покійним чоловіком ОСОБА_8 на пустирі, біля земельної ділянки його рідного брата ОСОБА_7, який проживає за адресою АДРЕСА_2, у 1975 - 1977 роках поряд з останнім ( межа в межу ) за адресою АДРЕСА_3 побудували будинок на земельній ділянці НОМЕР_1, 0574 га за кадастровим номером НОМЕР_2. У попередніх позовних заявах позивачкою був помилково зазначений час побудови будинку ОСОБА_5 1968 - 1970 роках, що не відповідає дійсності, так як на той час вони не були в шлюбі і не знали один одного, а одружилися ОСОБА_6 та ОСОБА_8 тільки у 1974 році, що підтверджується свідоцтвом про шлюб між ними, після чого лише у 1975 році почали будувати вищезазначений будинок і закінчили його будівництво у 1977 pоці. Як до смерті чоловіка ОСОБА_8, так і до теперішнього часу позивачка ОСОБА_6 проживає та продовжує проживати постійно у вищезазначеному житловому будинку.

Будинок позивачки розташований на земельній ділянці згідно кадастрового плана під номером НОМЕР_2 та є відокремленим від усіх інших земельних ділянок сусідів, а саме поряд з межою ОСОБА_7, адреса якого АДРЕСА_4, з земельною ділянкою якого має інший кадастровий номер. Всі документи по будинку позивачки, які є в справі з зазначеними адресами АДРЕСА_5 мають відношення саме до будинку позивачки ОСОБА_6, який знаходиться на земельній ділянці під кодовим номером НОМЕР_2, по вулиці АДРЕСА_6, а не на земельних ділянках ОСОБА_7 та його дітей, родичів, ділянки яких зазначені у витягу з бази даних кадастрового плану під кодовими номерами НОМЕР_3

Особові рахунки для сплати комунальних послуг, податок на землю та обов'язкове державне страхування майна за весь час володіння будинком здійснювали позивачка та її покійний чоловік ОСОБА_5 від свого імені та чоловіка під час його життя. Позивачка безперервно володіє житловим будинком, постійно мешкає у ньому понад 40 років, слідкує за ним, проводить ремонти, газифікувала будинок, оплачує комунальні послуги, а тому на підставі наведеного просить суд винести рішення, за яким визнати право приватної власності за набувальною давністю на домоволодіння з господарськими спорудами, загальною площею 122 кв. м. та на земельну ділянку, на якій знаходиться цей будинок, загальною площею 574 кв. м., за адресою місто АДРЕСА_7 під кодом НОМЕР_2, згідно реєстру земельних ділянок Київської міської державної адміністрації від 27 липня 2016 року, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, встановлених попередньо при технічній інвентаризації зазначеного будинку та земельної ділянки Осокорською селищною Радою народних депутатів за позивачем - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки села Дерганівка Ружинського району Житомирської області, розташованих у місті Києві по вулиці АДРЕСА_8

В свою чергу, третя особа ОСОБА_7 звернувся з самостійними позовними вимогами щодо предмету спору, до ОСОБА_6, залучивши в якості третьої особи : Київську міську раду про визнання за ОСОБА_7 права власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи, які використані в процесі будівництва і існують у вигляді житлового будинку, в порядку спадкування за законом, та просить суд визнати право власності на будівельні матеріали як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_9

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_6, що діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 29 березня 2016 року ( а. с. 96, 97 том, справи І ), та ордеру серії НОМЕР_4 від 29 березня 2016 року ( а. с. 99, том справи І )- адвокат ОСОБА_2 , та ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності від 24 вересня 2015 року ( а. с. 94, 95, І том справи ) позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили суд їх задовольнити, що стосуєтсья самостійних позовних вимог третьої особи ОСОБА_7, просили суд відмовити в задоволенні заявлених вимог в повному обсязі.

Представники третьої особи з самостійними позовними вимогами ОСОБА_7, ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності від 15 липня 2016 року ( а. с. 200, І том справи ), та ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності від 14 квітня 2016 року ( а. с. 244, І том справи ) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 просили суд відмовити у їх задоволенні, самостійні позовні вимоги просили суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач за первісним позовом та третя особа по самостійному позову третьої особи Київська міська рада в судове засідання свого представника не направила про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, проте, щодо предмету спору, представник Київської міської ради , що діє на підставі довіреності № 225 - КМГ - 1701 від 27 травня 2018 року ОСОБА_10, надала до суду письмовий відзив щодо первинного позову, та щодо самостійних вимог, та просила суд відмовити в задоволенні первинних та самостійних вимог третьої особи в повному обсязі( т.4, а.с. 106-112;134-136).

Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, допитавши свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги як позивачки ОСОБА_6 так і позовні вимоги третьої особи ОСОБА_7 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 Цивільного процесуального Кодексу України ).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до приписів ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Щодо посилання позивача на ч.1 ст.344 ЦК України як на підставу позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Норми ст. 344 Цивільного Кодексу України поширюються на правовідносини, які виникли з 01 січня 2001 року ( п. 8 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України ).

Диспозиція даної статті містить чіткі умови, за яких у спірних правовідносинах може застосовуватись інститут набувальної давності: це має бути чуже майно, володіння має бути добросовісним, відкритим та безперервним, строк володіння має бути не меншим 10 років для нерухомого майна з моменту заволодіння.

Згідно п. 9 роз'яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Проте, матеріали справи наведених обставин не містять.

Разом з тим, варто зазначити, що спірна земельна ділянка з обліковим кодом 90:911: 020 не надавалась на праві власності чи користування жодним фізичним чи юридичним особам, про що не заперечує сам Позивач та про що свідчать дані міського земельного кадастру, відповідно до якого земельна ділянка відноситься до земель, не наданих у власність чи користування ( витяг з бази даних Державного земельного кадастру станом на 06 липня 2018 року ).

Отже, правовий режим спірного будинку можна визначити як самочинно збудований. Адже відповідно до ст. 376 Цивільного Кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Позивачем не надано жодного доказу звернення з клопотанням про надання спірної земельної ділянки у власність чи користування до Київської міської ради як до органу, який відповідно до законодавства наділений повноваженнями на розпорядженнями землями в межах міста Києва.

Згідно ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Відповідно до ст. 10 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні » міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх Інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

П. 34 ст. 26 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні » визначено, що вирішення відповідно до закону питань, що стосуються регулювання земельних відносин є виключною компетенцією міських рад.

Відповідно до ст. 140 Конституції України та ст. 71 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні » гарантовано право самостійно реалізовувати територіальними громадами, органами та посадовими особами місцевого самоврядування надані їм повноваження.

Відповідно до ст. 59 Закону України « Про місцеве самоврядування » міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

До того ж, Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, чи були вчинені Позивачем дії щодо його оформлення та реєстрації спірного будинку у встановленому порядку.

Натомість Позивач посилається на інструкцію про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової від 24 травня 2001 року, відповідно до якого не належать до самочинного будівництва індивідуальні ( садибні ) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські ( присадибні ) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Однак зазначений наказ не звільняє Позивача від належного оформлення ( реєстрації ) права власності на таке майно.

Відповідно до ст. 182 Цивільного Кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією права власності на збудовані об'єкти нерухомого майна, нерозривно пов'язані з законодавством у сфері містобудування, а саме із Законом України « Про регулювання містобудівної діяльності ».

Так, відповідно до норм вказаного Закону, обов'язковою умовою створення об'єкта містобудування як об'єкта цивільно - правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об'єкта в експлуатацію. Вказане безумовно направлено на реалізацію положень статті 331 Цивільного кодексу України ( на яку посилається сам Позивач, однак не вказує при цьому на всі положення ч. 2, ст. 331 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. )

Оскільки Закон України « Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності з 12 березня 2011 року , п. 9 Розділу V « Прикінцеві положення » передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження.

Зокрема, до таких об'єктів було віднесено індивідуальні ( садибні ) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські ( присадибні ) будівлі і споруди, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року.

З метою спрощення процедури державної реєстрації прав власності на об'єкти ( індивідуальні ( садибні ) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них ), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року без обов'язкового проведення технічної інвентаризації таких об'єктів, з 09 травня 2014 року набрали чинності зміни до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень », внесені Законом України від 15 квітня 2014 року « Про внесення змін до статті 19 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року ».

Аналогічні норми знайшли своє відображення у новій редакції Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень », що діє з 01 січня 2016 року.

Враховуючи наведене, вищезазначені закони передбачають декілька альтернативних механізмів набуття права власності за спрощеною процедурою державної реєстрації таких прав на індивідуальні ( садибні ) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські ( присадибні ) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, що і знайшло своє відображення в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 .

Так, відповідно до положень пункту 41 Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна подаються, зокрема: 1 ) технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; 2 ) документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси ( крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний ( садибний ) житловий будинок, садовий, дачний будинки ).

У свою чергу, з урахуванням іншого, « альтернативного » механізму державної реєстрації, пунктом 42 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні ( садибні ) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські ( присадибні ) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, подаються: 1 ) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу ( надання ) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу ( надання ) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2 ) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради ( якщо такий орган не створений, - сільським головою ), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Разом з тим Позивачем не подано належних та допустимих доказів того, що вона зверталась до відповідних органів щодо державної реєстрації спірного будинку. При цьому в обхід встановленої законодавством процедури намагається визнати право власності на нерухоме майно в судовому порядку.

Суди не вправі втручатись у дискреційні повноваження суб'єктів владних повноважень.

В даному випадку права та інтереси Позивача не порушені, якщо Позивач навіть не звертався до компетентних органів щодо набуття права власності на спірне нерухоме майно, яким, як стверджує сам Позивач, вона законно користується протягом тривалого часу.

Також, враховуючи положення ст. ст. 335 і 344 Цивільного Кодексу України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі ( а не особі, яка заявляє про давність володіння ), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року у справі № 6 - 38177ск15.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Добросовісність володіння визначається поведінкою, діями фактичного володільця на момент передачі йому майна (на початковий момент), який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Незаконний володілець на протязі всього володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

За встановлених обставин справи та вимог закону, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави, передбачені ст.344 ЦК України, для визнання права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю.

Щодо позовної вимоги Позивача про визнання права власності на земельну ділянку загальною площею 574 кв. м. за адресою АДРЕСА_3 обліковий код НОМЕР_5

Спеціальною нормою, яка регулює інститут набувальної давності щодо земельних ділянок є ст. 119 Земельного кодексу України, згідно якої громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутись до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Передача земельної ділянки на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому Земельним кодексом України, тобто із застосуванням загальної процедури надання земельних ділянок у власність чи користування.

При цьому Позивач не навів доказів того, що вона звертався до Київської міської ради з клопотанням про передачу у власність спірної земельної ділянки, в тому числі в порядку набувальної давності та не довів підстав порушення Київською міською радою його прав на спірну земельну ділянку.

Загальна процедура отримання у власність земельних ділянок визначена Земельним кодексом України. Зокрема, відповідно до ст. 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у

разі:

а ) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б ) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в ) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст 125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ".

Норма ст. 119 Земельного кодексу України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватися з 01 січня 2017 відповідно до п. 1 розділу IX " Прикінцеві положення " Земельного кодексу України ( аналогічна позиція висвітлена в листі Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19 - 3767 / 0 / 8 - 08 ). На момент пред'явлення позову позовна вимога про визнання права власності за набувальною давністю є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.

Як встановлено ч. З ст. 24 Закону України « Про регулювання містобудівної діяльності », відповідно до якого у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача ( надання ) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється, крім випадків: 1 ) розташування на земельній ділянці будівлі ( споруди ), що перебуває у власності фізичної або юридичної особи; 2 ) приватизації громадянином земельної ділянки, наданої йому в користування відповідно до закону; 3 ) надання земельної ділянки, розташованої на території зони відчуження чи зони безумовного ( обов'язкового ) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 4 ) надання земельної ділянки для розміщення лінійних об'єктів транспортної та енергетичної інфраструктури ( доріг, мостів, естакад, ліній електропередачі, зв'язку ); 5 ) буріння, влаштування та підключення нафтових і газових свердловин за межами населених пунктів; 6 ) будівництва, експлуатації військових та інших оборонних об'єктів.

Що стосується самостійних позовних вимог третьої особи ОСОБА_7, слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 376 Цивільного кодексу України, яка регулює питання

самочинного будівництва, « житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме

майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються

на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного

дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями

будівельних норм і правил ». Особа, яка здійснила або здійснює самочинне

будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Земельна ділянка з обліковим кодом НОМЕР_2 не надавалась на праві

власності чи користування жодним фізичним чи юридичним особам, отже правовий

режим будинку по вулиця АДРЕСА_9 можна визначити як самочинно

збудований.

Пленум Верховного Суду у своїй постанові від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив:

якщо спадкоємець здійснив самочинне будівництво ( ч. І ст. 376 Цивільного кодексу України ), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами, що будівельні матеріали належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Також за зверненням Позивача за зустрічним позовом до державного нотаріуса було встановлено, що надані документи не дають змогу встановити склад спадкового майна і належність його спадкодавцеві, тому видати свідоцтво про право на спадщину не можливо.

Не можуть слугувати належними та допустимими доказами приналежності будинку спадкодавцеві Позивача за зустрічним позовом акти органу самоврядування населення « Комітет мікрорайону « Осокорська садиба », адже зазначений орган не є тим органом, який може встановити зазначені обставини. А також Позивачем за зустрічним позовом не надано доказів, коли орган самоврядування населення « Комітет мікрорайону « Осокорська садиба » був створений і чи існував він на момент побудови будинку.

Також не може бути належним доказом побудови будинку факт, що Позивач за зустрічним позовом є платником земельного податку, адже земля та будинок є різними об'єктами нерухомості.

Сторони у справі надають суперечливу та взаємовиключну інформацію щодо житлового будинку, що розташований на земельній ділянці по вулиці АДРЕСА_10 ( код ділянки НОМЕР_6 ).

Зокрема позивач за первісним позовом стверджує , що саме вона з чоловіком будували зазначений житловий будинок.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що будинок був побудований його батьком і він як спадкоємець має право на будівельні матеріали, які використовувались під час будівництва цього будинку.

Разом з тим, як вбачається з показів допитаних свідків, зокрема, ОСОБА_13, який повідомив, що часто бував у покійного ОСОБА_9, останній разом з ОСОБА_5 будував для своїх синів будинок, коли саме закінчилося будівництво він не пам"ятає, але у 1977 році воно ще тривало.

Свідок ОСОБА_11, пояснив, що покійний ОСОБА_9 був його сусідом який зі своєю дружиною будував будинок для сина і в 1974 році будинок був зведений.

Свідок ОСОБА_12, стверджувала, що новий будинок батько почав будувати у 1970 році, під час шлюбу покійного брата ОСОБА_5 та позивачки ОСОБА_7 будинок був недобудований, будівництво будинку було закінчено приблизно у 1976- 1977 роках, побудований будинок був на земельній ділянці покійного батька.

Водночас, обидві сторони вказують на наявність у них технічних паспортів на вказаний будинок, в яких міститься різна інформація щодо власника та року побудови зазначеного будинку, тобто такі докази не є достовірними.

У спорах про визнання права власності в порядку спадкування на самочинно збудовані будівлі слід звернути увагу на визначення належного відповідача. Відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв'язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Однак Позивачем за зустрічним позовом подано позов про визнання права власності на будівельні матеріали як спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_9, а відповідачем визначено ОСОБА_6, яка не є спадкоємцем ОСОБА_9 Адже, як зазначає сам Позивач за зустрічним позовом ( і це підтверджується матеріалами справи ), після смерті ОСОБА_9 саме він відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом є спадкоємцем майна його батька та інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини на його користь.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює « право на суд », в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colder v. the United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення « спору судом ».

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, Європейського суду з прав людини , від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 16, 182, 331, 335, 344, 376, 1218, ЦКУкраїни, ст. ст. 119, 125, 126 ЗК України, ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 81, 83, 89, 141, 211, 263 , 264, 265, 266, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_7 про визнання права приватної власності за набувальною давністю - відмовити.

В задоволенні самостійних позовних вимог третьої особи ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа: Київська міська рада про визнання за ОСОБА_7 про визнання права власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи, які використані в процесі будівництва і існують у вигляді житлового будинку, в порядку спадкування за законом - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 17 вересня 2018 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК