Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа №445/148/16-ц

провадження № 61-41357св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Вороняцька сільська рада Золочівського району Львівської області, реєстраційна служба Золочівського районного управління юстиції у Львівській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2018 року в складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, Вороняцька сільська рада Золочівскього району Львівської області, реєстраційна служба Золочівського районного управління юстиції Львівської області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на будинок та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач указував, що відповідач є його рідною сестрою та проживає АДРЕСА_1 (далі - будинок). Посилаючись на те, що відповідач незаконно оформила право власності на весь будинок, оскільки мала право лише на його частину, просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинок та скасувати держану реєстрацію права власності на нього.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 04 вересня 2017 року позов задоволено частково. Визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 в частині оформлення нею права власності на частину будинку площею 44,2 кв.м. Скасовано державну реєстрацію права власності на частину житлового будинку площею 44,2 кв.м. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 не мала права отримувати свідоцтво про право власності на весь будинок, оскільки рішенням сільської ради відповідачу було надано лише частину спірного будинку.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не довів, що внаслідок оформлення відповідачем права власності на будинок порушуються його права та законні інтереси.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції. Апеляційний суд не встановив фактичних обставин у справі та не врахував, що позивач з 1981 року був зареєстрований у спірному будинку, що давало йому право на приватизацію частини цього будинку, у зв'язку з чим відповідач неправомірно оформила на себе право власності на весь будинок, оскільки ніколи не була його забудовником, не користувалась усім будинком, а лише тільки його частиною.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

10 вересня 2018 року від ОСОБА_5 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, який мотивований тим, що постанова апеляційного суду прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

26 вересня 2018 року від ОСОБА_4 надійшли пояснення на відзив, які мотивовані тим, що особа, яка тимчасово вселилась у спірний будинок, не може оформити право власності на весь будинок.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 серпня 2018 року справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що будинок АДРЕСА_1 був приміщенням Вороняцької восьмирічної школи.

Рішенням Вороняцької сільської ради від 16 вересня 1986 року № 70 у зв'язку з відсутністю вільного жилого фонду ОСОБА_5 дозволено проживати у приміщенні Вороняцької школи за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Вороняцької сільської ради від 27 жовтня 1992 року № 64 за ОСОБА_5 закріплено земельну ділянку розміром 0, 02 га за адресою: АДРЕСА_1.

24 вересня 2014 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Установивши фактичні обставини у справі на підставі наданих сторонами доказів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4, оскільки позивач не довів, що оформлення відповідачем права власності відбулося з порушенням його прав та законних інтересів.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач зареєстрований у спірному будинку, що дає йому право на приватизацію частини цього будинку, не заслуговують на увагу, оскільки набуття відповідачем права власності на спірний будинок відбулось не на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у зв'язку з чим відсутні підстави вважати, що права позивача порушені.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат