Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 2-4815/11

провадження № 61-12471св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2015 року у складі судді Хайкіна В. М. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк) 06 травня 2011 року звернулось до суду з позовом, у подальшому уточненим, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, просило стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «ОТП Банк» суму заборгованості за кредитним договором від 07 березня 2008 року

№ ML-702/731/2008 в розмірі 1 071 668, 96 грн, з яких: 900 473, 70 грн - заборгованість за кредитом; 141 389, 27 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом за період з 07 вересня 2009 року до 05 травня 2011 року включно;

29 805, 99 грн - пеня за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором за період з 07 вересня 2009 року до 27 січня 2010 року включно та усіх витрат, пов'язаних зі збереженням та реалізацією предмету іпотеки, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 07 березня 2008 року № PML-702/731/2008 - квартиру АДРЕСА_1; встановити спосіб реалізації предмета іпотеки за іпотечним договором від 07 березня 2008 року № PML-702/731/2008 шляхом застосування процедури продажу, встановленої у статті 38 Закону України «Про іпотеку» з наданням ПАТ «ОТП Банк» усіх повноважень продавця, у тому числі отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримання будь-яких необхідних документів, довідок, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах державної влади, місцевого самоврядування, нотаріату, тощо; стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5 солідарно на користь ПАТ «ОТП Банк» суму сплаченого судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 07 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № МL-702/731/2008, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 98 431, 00 швейцарських франків строком до 07 березня 2037 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 07 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № SR-702/731/2008, за умовами якого поручитель зобов'язалась забезпечувати повне і своєчасне виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед ЗАТ «ОТП Банк» за кредитним договором.

Також зобов'язання за кредитним договором забезпечені укладеним 07 березня 2008 року між ОСОБА_4 та банком іпотечним договором № PML-702/731/2008, предметом якого була квартира АДРЕСА_1

ОСОБА_4 належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 1 071 668, 96 грн, з яких: 900 473, 70 грн - заборгованість за кредитом; 141 389, 27 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом за період з 07 вересня 2009 року до 05 травня 2011 року; 29 805, 99 грн - пеня за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором за період з 07 вересня 2009 року до 27 січня 2010 року.

Як на правові підстави позову банк посилався на правила статей 509, 525, 526, 527, 553, 554, 572, 575-577, 585, 589, 590, 1054-1056 ЦК України, статей 35, 36, 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2012 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_6

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 07 березня 2008 року

№ ML-702/731/2008 у розмірі 1 071 668, 96 грн, з яких: 900 473, 70 грн - заборгованість за кредитом; 141 389, 27 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом за період з 07 вересня 2009 року до 05 травня 2011 року; 29 805, 99 грн - пеня за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором за період з 07 вересня 2009 року до 27 січня 2010 року. В іншій частині позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2014 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2014 року в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині зазначені судові рішення залишено без змін.

Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції в частині вирішення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд касаційної інстанції застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13, відповідно до якого реалізація майна, що є предметом іпотеки, яка проведена в межах ліквідаційної процедури, не припиняє іпотеку, тому вона зберігає чинність при переході права власності на предмет іпотеки до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтями 25, 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Зважаючи на наведений правовий висновок, суд касаційної інстанції вважав, що у спірних правовідносинах відбувся перехід права власності на предмет іпотеки зі збереженням такого забезпечення, чинного для нового власника.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2015 року позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 березня 2008 року № ML-702/731/2008 звернено стягнення на предмет іпотеки за договором від 07 березня 2008 року № PML-702/731/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 - квартиру № АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу майна, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О. А. 07 березня 2008 року за реєстровим № 1019 і який зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 07 березня 2008 року, за номером правочину 2744373, що підтверджується витягом № 5566525 з Державного реєстру правочинів. Надано ПАТ «ОТП Банк» право на продаж двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «ОТП Банк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Задовольняючи позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції керувався положеннями статей 575, 589 ЦК України, статей 1, 7, 23, 35, 36, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановивши наявність заборгованості за кредитним договором та перехід права власності на предмет іпотеки в межах ліквідаційної процедури від ОСОБА_4 до ОСОБА_6

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року змінено заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2015 року. Судом у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07 березня 2008 року № ML-702/731/2008 в розмірі 1 071 668, 96 грн, з яких: 900 473, 70 грн - заборгованість за кредитом; 141 389, 27 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом за період з 07 вересня 2009 року до 05 травня 2011 року; 29 805, 99 гривень - пеня за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором за період з 07 вересня 2009 року до 27 січня 2010 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 07 березня 2008 року № PML-702/731/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4: квартиру № АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н. І. 25 липня 2011 року за реєстровим № 2023, і який зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 25 липня 2011 року за № 4555552, що підтверджується витягом № 10170467 з Державного реєстру правочинів, шляхом продажу предмета іпотеки на підставі договору іпотеки від 07 березня 2008 року

№ PML-702/731/2008 ПАТ «ОТП Банк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною, яка встановлена у договорі іпотеки від 07 березня 2008 року № PML-702/731/2008, будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину

купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «ОТП Банк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що апеляційний суд дійшов висновку, що на ОСОБА_6 поширюється статус іпотекодавця за договором іпотеки від 07 березня 2008 року № PML-702/731/2008, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, з огляду на те, що до неї перейшло право власності на предмет іпотеки - квартиру № АДРЕСА_1, а тому рішення суду першої інстанції в частині визначення ОСОБА_4 як власника предмета іпотеки підлягає скасуванню.

Також апеляційний суд зазначив, що, ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги частини шостої статті 38, частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» та резолютивну частину рішення виклав з порушенням зазначених вимог, а саме, зазначаючи загальний розмір вимог, не зазначив всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки та взагалі не визначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просила скасувати заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права. Заявник зазначає із посиланням на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15, що іпотечне майно втратило відповідний статус після його реалізації у порядку, передбаченому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому права та обов'язки іпотекодавця не перейшли до особи, яка є власником спірного майна. Зважаючи на наведене, на переконання заявника, іпотека спірного майна втратила чинність. Також ОСОБА_4 зазначає про неможливість подвійного стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, оскільки рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року про стягнення заборгованості за кредитним договором набрало законної сили, а звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за основним зобов'язанням призведе до подвійної відповідальності заявника.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 13 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України

(у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За правилом статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 06 березня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 07 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № МL-702/731/2008, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 98 431, 00 швейцарських франків строком до 07 березня 2037 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених у кредитному договорі.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладений договір поруки № SR702/731/2008 від 07 березня 2008 року, згідно з умовами якого поручитель зобов'язалась забезпечувати повне і своєчасне виконання зобов'язань ОСОБА_4 перед позивачем за кредитним договором.

Також зобов'язання за кредитним договором були забезпечені укладеним між ОСОБА_4 та банком іпотечним договором № PML-702/731/2008 від 07 березня 2008 року, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

Внаслідок неналежного виконання взятих ОСОБА_4 зобов'язань утворилася заборгованість, яка складається з: 900 473, 70 грн - заборгованість за кредитом; 141 389, 27 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками за користування кредитом за період з 07 вересня 2009 року до 05 травня 2011 року; 29 805, 99 грн - пеня за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором за період з 07 вересня 2009 року до 27 січня 2010 року.

Постановою Господарського суду Харківської області від 07 липня 2010 року суб'єкта підприємницької діяльності-фізичну особу ОСОБА_4 визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та скасовано арешти, що накладені на майно боржника, інші обмеження щодо розпорядження майном боржника та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Богомазова П. С.

Спірна квартира була вилучена з реєстру обтяжень на підставі зазначеної постанови господарського суду та відчужена в процесі ліквідаційної процедури за договором купівлі-продажу від 17 грудня 2010 року, укладеним між ліквідатором банкрута - суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_4 Богомазовим П. С. та ОСОБА_10, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мартиросян І. Е., за реєстровим № 3731, витяг про державну реєстрацію прав за номером 28745998, що виданий 21 січня 2011 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», реєстраційний номер нерухомого майна 18948555, номер запису 87270.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 25 липня 2011 року ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_10 спірну квартиру, право власності на яку зареєстроване за нею Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 21 жовтня 2011 року.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував таке.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме

майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу від імені іпотекодержателя, суди встановили, що право власності на предмет іпотеки перейшло до ОСОБА_6, до якої також перейшли й права та обов'язки за іпотечним договором.

Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, відповідно до якого Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить вичерпний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Суди не повинні розглядали зняття обтяження на спірне майно як підставу для припинення іпотеки та ототожнювати ці поняття, оскільки обтяження тягне за собою лише обмеження права розпорядження майном.

Наведений правовий висновок підлягає застосуванню до спірних правовідносин у частині розуміння та тлумачення наведених норм права, відстав відступити від нього Верховний Суд не встановив.

Посилання заявника на застосування до спірних правовідносин правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-2684цс15, є безпідставним, оскільки такий правовий висновок не повною мірою відповідає фактичним обставинам справи, на відміну від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21 вересня 2016 року у справі

№ 6-1685цс16, а також взявши до уваги, що згідно з останнім судовим рішенням попередні висновки Верховного Суду України були переглянуті та змінені.

У статті 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2675-VI) не встановлено підстав, за яких припиняється іпотека, а тому правила цього Закону не можуть вважатися підставою для припинення іпотеки, до спірних правовідносин підлягає застосуванню спеціальний закон, яким є Закон України «Про іпотеку», зокрема положення статті 17.

В оцінці доводів касаційної скарги щодо подвійної відповідальності відповідача Верховний Суд врахував, що на момент звернення до суду з цим позовом особа позичальника та іпотекодавця є різними, а тому пред'явлення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором до ОСОБА_4 та звернення стягнення на предмет іпотеки до ОСОБА_6 дає підстави для висновку про відсутність подвійного стягнення заборгованості з відповідачів.

При цьому заявник не надала суду апеляційної інстанції доказів, що рішення в частині стягнення заборгованості із позичальника та поручителя виконано, заборгованість перед банком погашена в повному обсязі. Також не наведено обґрунтованих доводів, що таке стягнення призведе у майбутньому до подвійної відповідальності заявника. Звернення стягнення на предмет іпотеки спрямоване на погашення заборгованості за кредитним договором, наявність якої встановлено судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-224цс17, відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

У справі, що переглядається, позичальником та іпотекодавцем на момент пред'явлення позову та розгляду справи судами є різні особи, а тому одночасне вирішення питання про солідарне стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійне стягнення заборгованості, оскільки відомості про повне виконання основного зобов'язання відсутні, відповідних доказів до суду заявник не надавала.

При цьому у рішеннях судів про визнання недійсними договорів про відчуження предмета іпотеки не йдеться, а тому спірне нерухоме майно не могло перейти до первісного іпотекодавця, що також дає підстави для висновку про відсутність подвійного стягнення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, апеляційний суд розглянув спір з додержанням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, а тому рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик