П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 639/1881/17

Провадження № 22-ц/790/39/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

Головуючого - Бровченко І.О.,

суддів - Кіся П.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_11 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2017 року в складі судді Іванової І.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_11 треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж Олена Анатоліївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Серветник Анна Геннадіївна, про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5, треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Серветник А.Г., про визнання договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від 17 травня 2014 року недійсним та скасування реєстрації права власності на зазначену квартиру на ім'я відповідача.

Позовна заява мотивована тим, що 07 липня 2009 року між ОСОБА_6 , який діяв від імені ОСОБА_7, який є його батьком, та ним як обдарованим був укладений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Серветник А.Г. зареєстрованого в реєстрі за № 1415.

Після смерті батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, він дізнався, що на належну йому на праві власності 1/2 частки вищевказаної квартири був укладений інший договір дарування від 17 травня 2014 року, за яким ОСОБА_7 як дарувальником, було подаровано ОСОБА_8 1/2 частина двокімнатної квартири АДРЕСА_2, який посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А.. Зазначений договір дарування вказаної вище частини квартири на його думку відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України є недійсним правочином, який вчинено з порушенням норм цивільного законодавства.

У судовому засіданні першої інстанції представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_9, яка діє на підставі довіреності від 06 березня 2017 року, позов підтримала у повному обсязі та надала пояснення відповідні вищенаведеному.

Відповідач позов не визнала, просила суд відмовити в задоволенні такого, посилаючись на те, що згідно зі ст. 334 ЦК України момент набуття права власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним; якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Однак ОСОБА_2 договір дарування, який нібито посвідчила приватний нотаріус ХМНО 07 липня 2009 року за реєстровим номером №1415, на державну реєстрацію до КП «ХМБТІ» не подав. Таким чином, власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, фактично та юридично залишався ОСОБА_7 Згідно ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення і державній реєстрації - з моменту державної реєстрації. Таким чином, в зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не зробив державну реєстрацію договору у КП «ХМБТІ», то договір дарування від 07 липня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Серветник А.Г., не може рахуватися укладеним. Відповідно до ст. 722 ЦК України право власності на дарунок виникає з моменту його прийняття. Але ОСОБА_2 фактично подарунок не прийняв а саме: в квартирі за адресою АДРЕСА_2 не зареєструвався та не проживав; комунальні послуги не сплачував. Таким чином ОСОБА_7, який був власником 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 усвідомлюючи той факт, що його син ОСОБА_2 від подарунка відмовився, так як його не прийняв, вирішив подарувати 1/2 частину цієї квартири їй. Приватний нотаріус ХМНО Місіяж О.А. при посвідченні договору дарування 1/2 частини вищевказаної квартири зробила всі необхідні перевірки за Державними реєстрами і після цього посвідчила договір дарування на її ім'я та провела державну реєстрацію у відповідному Державному реєстрі прав на нерухоме майно. З моменту посвідчення договору дарування вона проживає в спірній частині квартири, сплачує комунальні послуги.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. у судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Серветник А.Г. у судове засідання не з'явилася, просила розглядати справу за її відсутністю.

В письмових поясненнях посилалася на те, що 07 липня 2009 року нею був посвідчений договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_2. Відповідно до цього договору дарувальник - ОСОБА_7, від імені якого на підставі довіреності, діяв ОСОБА_6; обдарований , син ОСОБА_7 - ОСОБА_2 Договір був прочитаний сторонами та прочитаний нею, нотаріусом, вголос, всі правові наслідки укладеного договору дарування сторонам були доведені до відома та роз'яснені, жодних сумнівів щодо укладення саме договору дарування у сторін не було, та їх воля була направлена саме на укладення договору дарування. Укладений договір дарування, повністю відповідає вимогам законодавства щодо форми та змісту даного договору. Слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 772 ЦК України право власності обдаровуваного виникає з моменту його прийняття; частина 4 статті 722 ЦК України. Зазначає, що прийняття обдаровуваним документів , що посвідчують право власності є прийняттям дару.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_4, посвідчений 17 травня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. за реєстровим номером 646, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_11

Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 6645261 від 17 травня 2014 року, а саме: реєстрацію на підставі договору дарування квартири АДРЕСА_5 на ім'я ОСОБА_11

На рішення суду першої інстанції ОСОБА_12 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволені позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм , невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не зареєстрував в КП «Харківське БТІ» договір дарування від 2009 року, у зв'язку з чим у нього не виникло право власності. Фактично дарунок не прийняв, оскільки у спірній квартирі не зареєструвався, комунальні платежі не сплачував.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 січня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_11 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_11, треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Серветник А.Г., про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 січня 2018 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_11, треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Серветник А.Г., про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації; призначено справу до розгляду.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи відповідно до статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 07 липня 2009 року між ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_7 та позивачем ОСОБА_2 (сином дарувальника) як обдарованим був укладений договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Серветник А.Г., реєстровий номер № 1415. (а.с 42-43).

Відповідно до п. 10 договору дарування від 07.07.2009 року обдарований (ОСОБА_7.) набуває право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_5 відповідно по ч. 1,4 ст. 722 ЦК України.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. (а.с.6).

Після смерті батька ОСОБА_7, позивачу стало відомо, що 1/2 частина квартири зареєстрована за відповідачем ОСОБА_13 на підставі договору дарування від 17 травня 2014 року.

Як вбачається з договору дарування від 17 травня 2014 року ОСОБА_7 (дарувальник) з однієї сторони та з другої сторони ОСОБА_14 (обдарована) уклали договір, відповідно до якого, дарувальник ОСОБА_7 передає у власність, а обдарована - ОСОБА_14 прийняла у власність 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2. (а.с.67-68).

Згідно з п. 1.2 договору дарування від 17 травня 2014 року, документами, що підтверджують належність та право особистої приватної власності ОСОБА_7 на відчужувану ним частину квартири є Дублікат свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 25 травня 1998 року, реєстраційний номер 6-98-110611-Ш. Дублікат свідоцтва, що має силу оригіналу, зареєстрований під номером № Д-218-6-98-110611-Ш від 18 травня 2014 року.

Згідно відомостей витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 23220736 власником ? частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_6, є ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності № 6-98-110611-Ш від 25 травня 1998 року (ХМЦПДЖФ) (а.с. 47).

Нотаріусом відповідно до своїх повноважень було здійснено всі необхідні дії при укладенні договору дарування від 17 травня 2014 року, перевірено дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановлено, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на день укладення договору дарування від 17 травня 2014 року право власності на ? частини квартири АДРЕСА_7 було зареєстроване за ОСОБА_7, що також підтверджується зазначеним вище витягом № 23220736 з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Крім того, при укладенні договору дарувальник ОСОБА_7 надав нотаріусу відомості щодо того, що частина квартири, яку він бажає подарувати не подарована іншим способом, що відображено у п. 4.1.2 Договору дарування від 17 травня 2014 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що після укладення договору дарування від 07 липня 2009 року позивач у справі отримав документ, який посвідчує його право власності на квартиру АДРЕСА_2 посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Серветник А.Г. реєстровий номер №1415, а саме договір дарування, а потому вважається таким, що прийняв дарунок у вигляді 1/2 частини вищевказаної квартири, і 1/2 частина квартири належить йому на праві власності відповідно до договору дарування, тобто з моменту прийняття дарунку.

Згідно з п. 4.1.2 зазначеного вище договору на час укладення цього договору вказана в п. 1.1 частина квартири нікому не іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим особам, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, не заставлена, в спорі і під забороною (арештом) та в податковій заставі не перебуває, не є предметом спадкування та спадкового договору, шлюбного, попереднього, іпотеки, завдатку та інших договорів, щодо неї не ведуться судові спори, як в межах, так і за межами України, як юридична адреса не використовується, до пам'яток історії та культури не належить. Прихованих недоліків у сатині квартири немає. Самочинні переобладнання, перепланування, перебудови, реконструкції майна та/або його складових частин не здійснювалися.

Відповідно до статті 659 ЦК України дарувальник несе відповідальність за приховування відомостей про права третіх осіб щодо відчужуваної частини квартири.

Однак суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторони (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Таким чином, договір дарування є двостороннім правочином, і для його здійснення необхідна як воля дарувальника, так і згода обдаровуваного.

Залежно від способу укладення договори (правочини) поділяються на консенсуальні і реальні.

Консенсуальні договори ( від лат. consensus - згода) вважаються укладеними з моменту досягнення згоди сторін за всіма істотними умовами (ст. 638 ЦК України). Для укладення реального договору (від лат. res - річ), поряд із згодою сторін, необхідне вчинення фактичних дій (наприклад, передача майна).

Реальний договір (безпосереднє дарування) вважається укладеним з моменту передачі дарунка обдаровуваному. Він укладається і виконується в момент передачі речі.

Договір дарування є узгодженим волевиявленням обох сторін і являє собою акт розпорядження майном власником та акт прийняття дарунку обдаровуваним.

Сторони є вільними при укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Порядок і правові наслідки прийняття дарунка врегульовано статтею 722 Цивільного кодексу України, за якою право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, тобто з того часу, коли обдаровуваний будь-якими діями підтвердить свою згоду на прийняття дарунка.

Згідно положень ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки.

До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Зміст наведених норм права не свідчить, що виникнення права власності на дарунок пов'язується із вчиненням обдарованим будь-яких дій, крім прийняття дарунку, в т. ч. проведення реєстрації права власності.

При ухваленні судового рішення судом першої інстанції не враховано, що момент переходу права власності на дарунок не завжди співпадає з моментом укладення договору.

Позовна заява не містить обґрунтування та позивачем в обґрунтування позовних вимог не доведено коли саме він вчинив дії щодо прийняття дарунку. Сам по собі факт підписання договору дарування не є достатнім доказом по справі підтверджуючим прийняття дарунку.

З матеріалів справи не вбачається, що за згодою сторін договір дарування від 07 липня 2017 року був виконаний. Доказів того, що ОСОБА_7 передавались, а ОСОБА_2 приймались документи, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символи речі (ключі), матеріали справи не містять. Аналогічним чином в матеріалах справи відсутні докази щодо вчинення ОСОБА_2 дій по утриманню квартири або користування нею.

Таким чином, позивачем не надано докази підтверджуючі, що в період з 07 липня 2009 року по 17 травня 2014 року ним вчинялись дії щодо прийняття дарунку.

Статтею 316 ЦК України визначено, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу статті 17 Загальної декларації прав людини кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, в редакції на час ухвалення судового рішення, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, в редакції на час ухвалення судового рішення, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно положень ст. 58 ЦПК України, в редакції на час ухвалення судового рішення, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно з пунктом 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Вищенаведені обставини дають підстави суду дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_11 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 грудня 2017 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_11, треті особи - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж Олена Анатоліївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Серветник Анна Геннадіївна, про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 судовий збір у розмірі 1408 грн. у зв'язку з переглядом справи у суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді -