Номер провадження: 22-ц/785/1142/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: скаржника ОСОБА_4, адвоката відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, та самостійним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання додаткової угоди недійсною,-

В С Т А Н О В И В:

29 листопада 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги мотивував тим, що 15 вересня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_7 надав позичальнику ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 3 000 000 гривень строком до 15 вересня 2019 року, а останній в свою чергу - зобов'язується повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов'язання було забезпечено іпотекою, про що 15 вересня 2014 року сторонами укладено окремий договір, який посвідчено нотаріально.

10 жовтня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода до договору позики грошей від 15 вересня 2014 року, згідно якої сторони погодили графік та додаткові умови повернення позики, а також погодили штрафні санкції за невиконання зобов'язання.

Як зазначає позивач ОСОБА_7, не зважаючи на взяті на себе зобов'язання, відповідач ОСОБА_5 в порушення умов викладених у договорі та додатковій угоді не виконує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим ОСОБА_7 звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

15 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду із самостійним позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання додаткової угоди недійсною.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилалась на ті обставини, що вона є дружиною ОСОБА_5 та з червня 2016 року в судовому порядку вирішується спір про розірвання шлюбу між подружжям та поділ спільного майна. Іпотечне майно, стягнення на яке просить звернути первісний позивач ОСОБА_7 в даному процесі, ОСОБА_4 вважає спільним майном подружжя, у зв'язку з чим звернулась з даним позовом в суду, в якому просила визнати недійсною додаткову угоду від 10 жовтня 2014 року, укладену між ОСОБА_7 - з однієї сторони, та ОСОБА_5 - з іншої сторони.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_7 та в задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі, з наведених у позовній заяві правових підстав.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не зявились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином, неодноразово та завчасно, причини неявки до суду не повідомили. Крім того, інтереси ОСОБА_5 представляє його адвокат. Тому у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином сповіщених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі їх до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про визнання недійсною додаткової угоди від 10 жовтня 2014 року до договору позики від 15 вересня 2014 року.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обовязковими для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ч. 1 ст. 589, ст. 590 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобовязання або зобовязання іншої особи перед іпотекодержателем, іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобовязанням.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 вказаного Закону іпотека має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обовязків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За правилами частин 1 - 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 вересня 2014 року між позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_5 був укладений в простій письмові формі договір позики коштів, за умовами якого позивач ОСОБА_7 надав позичальнику ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 3 000 000,00 гривень строком до 15 вересня 2019 року, а останній в свою чергу зобовязався повернути позику в строки та в порядку, що встановлені договором (т.1, а.с. 6).

На забезпечення виконання основного зобовязання 15 вересня 2014 року між позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_5 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, під реєстровим №1297, за яким позичальник ОСОБА_5 передав в іпотеку позивачу ОСОБА_7 нежитлові будівлі спеціалізованої станції технічного обслуговування легкових автомобілів на чотири пости, загальною площею 1 167, 5 кв.м., розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 120-А, що знаходиться у власності відповідача ОСОБА_5 (т.1, а.с. 9-10)

Укладення договору позики та договору іпотеки з боку відповідача ОСОБА_5 здійснювалось за згодою його дружини ОСОБА_4, про що свідчить відповідна заява ОСОБА_4 від 15 вересня 2014 року, посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, реєстровий №1295 (т.1, а.с. 13).

10 жовтня 2014 року між позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_5 була укладена в простій письмові форму додаткова угода до договору позики грошей від 15 вересня 2014 року, за якої сторони за договором погодили графік та додаткові умови повернення позики, а також штрафні санкції за невиконання основного зобовязання (т.1, а.с. 7-8).

Проте, в порушення умов договору позики та договору іпотеки, відповідач ОСОБА_5 зобовязання за договорами не виконує, позику не повертає.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні належним чином доведено, що договір позики грошових коштів та договір іпотеки був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з дотриманням вимог статті 65 СК України, за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_4, тому законних підстав для визнання додаткової угоди від 10 жовтня 2014 року до договору позики від 15 вересня 2014 року немає.

Доводи ОСОБА_4 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не встановлено недійсність додаткової угоди до договору позики, не приймаються до уваги за таких підстав.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка за зустрічним позовом була зобовязана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а відповідачі - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову.

Оспорюючи дійсність додаткової угоди до договору позики, позивачка ОСОБА_9 стверджувала, що укладаючи цю додаткову угоду, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 не мали не меті «детальну регламентацію порядку повернення позики за основним договором та погодження відповідальності за порушення зобовязання», а створили умови для усунення ризиків вибуття майна з власності ОСОБА_5 на користь третіх осіб, не повязаних з ним та ОСОБА_7 родинними звязками, в тому числі на випадок розірвання шлюбу. Тому додаткова угода не була направлена на настання реальних правових наслідків, що обумовлені ним, й вона не надавала згоду на укладання вказаної угоди.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що у тексті нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 на надання згоди на укладання договору позики та договору іпотеки зазначено, що позивачка надала згоду своєму чоловікові «на умовах йому відомих на його розсуд» (т.1, а. с. 13).

У пункті 4 договору позики від 15 вересня 2014 року зазначено, що «зміни та доповнення до цього договору повинні бути викладеними в письмовій формі, всі додаткові угоди щодо внесення змін та доповнень до цього договору складають його невідємну частину» (т.1, а. с. 6).

Відповідно до п. 1 договору іпотеки від 15 вересня 2014 року «цей договір забезпечує виконання зобовязання іпотекодавця перед іпотекодержателем, що виникло на підставі договору позики, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем 15 вересня 2014 року, з будь-якими змінами і доповненнями до нього, що можуть бути укладені в подальшому…» (т.1, а. с. 9).

Отже, внесення змін до договорів було передбачено умовами обох договорі, на укладення яких надавала згоду позивачка ОСОБА_4 своєму чоловікові ОСОБА_5 «на умовах йому відомих на його розсуд».

Згідно статті 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

У даному випадку додаткова угода від 10 жовтня 2014 року укладена відповідачами ОСОБА_7, ОСОБА_5 також як і договір позики у простій письмовій формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналізуючи викладену норму закону можна дійти висновку, що обєктом спільної сумісної власності подружжя визнається майно, в тому числі грошові кошти, одержані за договором, укладеним одним з подружжя в інтересах сімї. Через невизначеність поняття «інтересів сімї» до договорів, що охоплюються ч. 3 ст. 61 СК, можна віднести будь-які договори, укладенні одним з подружжя, щодо яких встановлена і не спростована законодавча презумпція наявності згоди другого з подружжя (ч. 2 ст. 65 СК України, абзац другий ч. 2 ст. 369 ЦК України).

За договором, укладеним одним з подружжя за презумпції згоди другого з подружжя, може бути не лише набуття майна, але й створення майнових обовязків (наприклад, укладення договорів позики, купівлі-продажу з розстроченням платежу).

Відповідно до розяснення Пленуму Верховного Суду № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», викладеного у п. 24 постанови, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК).

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Умовами виникнення обовязків за договором, укладеним одним з подружжя, у другого з подружжя, є: 1) укладення одним з подружжя договору в інтересах сімї; 2) факт використання придбаного майна в інтересах сімї; 3) відсутність заперечень другого з подружжя проти укладення такого договору або відсутність інших порушень правил розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, обставини, що мають значення для справи, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що наявна у справі додаткова угода до договору позики є невідємною частиною договору позики від 14 вересня 2014 року, який укладений за її згодою в інтересах сімї. Позивачкою ОСОБА_4 не доведено в судовому засіданні належним чином ті обставини, що відсутня її згода на укладання вказаної додаткової угоди та те, що ця угода не була направлена на настання реальних правових наслідків, що обумовлені нею.

Посилання позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом безпідставно відмовлено у задоволенні зустрічного позову, не приймаються до уваги за таких підстав.

Як вже було зазначено, за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК України.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 56, 57 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_10 не доведено належним чином те, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладанням додаткової угоди до договору позики порушують її права.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що, оскільки в судовому засіданні не доведено порушення прав позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_11 відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_5, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зясував всебічно та повно обставини, що мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з достовірністю встановив, що є законні підстави для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV (3477-15) від 23.02.2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (ОСОБА_3, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У звязку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального і процесуального права, повно та всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами, вирішив дану справу згідно із законом, отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_4 немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 жовтня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

ОСОБА_2

ОСОБА_3