П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 756/6373/18

Провадження: № 22-ц/824/2352/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

за участю секретаря Глухенької М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 24 липня 2018 року, постановлену під головуванням судді Баличевої М.В., у справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Просив стягнути з відповідача на свою користь 219 637, 93 грн. безпідставно одержаних коштів; 171 966, 88 грн. процентів за безпідставне користування грошовими коштами; 100 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також судовий збір за звернення до суду з позовом та заявою про забезпечення позову.

Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке зареєстроване на ім'я ОСОБА_2, та заборони відповідачу та третім особам укладати будь-які договори стосовно нерухомого майна, яке зареєстроване на ім'я відповідача.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначав, що з урахуванням значної суми грошових коштів, якими незаконно заволодів відповідач (а саме 219 637, 93 грн.), існує ймовірність, що останній з метою невиконання можливого рішення суду про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 відчужить нерухоме майно, що належить йому на праві власності, що в подальшому унеможливить або ж значно утруднить виконання рішення суду у даній справі.

З урахуванням вищенаведеного просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2, а саме на: земельну ділянку за адресою Київська обл., Вишгородський район, сщ/рада Димерська; домоволодіння за адресою: АДРЕСА_14; домоволодіння за адресою: АДРЕСА_15; квартиру за адресою: АДРЕСА_1; ? квартири за адресою: АДРЕСА_16; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_17; квартиру за адресою: АДРЕСА_2; ? квартири за адресою: АДРЕСА_3; ? нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_18; 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_19; квартиру за адресою: АДРЕСА_4; ? квартири за адресою: АДРЕСА_5; 1/6 квартири за адресою: АДРЕСА_6; 1/6 квартири за адресою: АДРЕСА_7; ? квартири за адресою: АДРЕСА_8; будинок за адресою: АДРЕСА_20; будинок за адресою: АДРЕСА_21, АДРЕСА_22; 1/4 квартири за адресою: АДРЕСА_9; 3/8 квартири за адресою: АДРЕСА_10.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24 линя 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволені заяви про забезпечення позову та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Зазначав, що судом невмотивовано було визнано Витяг з державного рєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон віджчення нерухомого майна від 17 травня 2018 року із зазначенням прізвища, імені та по батькові відповідача та його ідентифікаційного коду неналежним доказом на підтвердження належності відповідачу на праві власності переліку нерухомого майна. Вказував, що положеннями ЦПК України не передбачено обов'язок позивача визначати ринкову вартість майна, на яке може бути накладений арешт, а тому вимога суду про здійснення оцінки вказаного майна помилкова та порушує принцип пропорційності та правової визначеності. Окрім того, звертав увагу на те, що суд відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, не взяв до уваги те, що відповідач є адвокатом, тобто має професійні знання та навички, які може використати з метою створення перепон щодо не виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу задовольнити з підстав, наведених в ній.

ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи у його відсутність. У відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а ухвала суду першої інстанції про відмову в забезпеченні позову такою, що постановлена відповідна до норм чинного процесуального законодавства. Порушуючи питання про забезпечення позову, ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того факту, що він, відповідач, має намір вчинити будь-які дії, направлені на відчуження нерухомого майна. Отже доводи про те, що існує реальна загроза утруднення виконання чи неможливість виконання рішення суду в подальшому, є лише припущенням.

Зважаючи на належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, який не з'явився.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачем вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно не є співмірним із заявленими позивачем вимогами і фактично позбавляє відповідача права користування належним йому майном. На думку суду першої інстанції, саме лише посилання в клопотанні про забезпечення позову на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обгрунтування та підтвердження їх доказами, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексузаходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

За ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 219 637, 93 грн. безпідставно одержаних коштів; 171 966, 88 грн. процентів за безпідставне користування грошовими коштами; 100 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також судовий збір за звернення до суду з позовом та заявою про забезпечення позову.

Порушуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке на думку позивача належить на праві власності відповідачу, заявник посилалася на те, що зважаючи на значну суму коштів, якими безпідставно заволодів відповідач при наданні правової допомоги позивачу, останній може з метою невиконання судового рішення у даній справі відчужити належне йому нерухоме майно.

Як убачається із змісту заяви про забезпечення позову, вона відповідає встановленим ст.151 ЦПК України вимогам, містить посилання на обставини справи, причини, у зв'язку із якими необхідно забезпечити позов, та вид його забезпечення.

Викладені обставини, ураховуючи положення статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

За таких підстав, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Сам по собі факт звернення ОСОБА_1 до суду з вказаним вище позовом свідчить про наявність спору між сторонами, а оскільки предметом позову є значна сума грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу на праві власності, з метою забезпечення позову є співмірним з заявленими вимогами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належить відповідачеві і знаходиться у нього або в інших осіб.

За змістом вказаної норми, арешт може бути накладено лише на майно, яке належить на праві власності відповідачу.

Разом з тим, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна (параметри, за якими здійснювався запит: фізична особа ОСОБА_2, РНОКПП: НОМЕР_1), відповідачу на праві власності належить наступне нерухоме майно:

- земельна ділянка 0,12 га, що розташована за адресою: Київська обл., Вишгородський район, Димерська селищна рада, кадастровий номер НОМЕР_3, реєстровий номер об'єкту нерухомого майна: 18;

- земельна ділянка 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_23, кадастровий номер НОМЕР_4, реєстровий номер об'єкту нерухомого майна: 18;

- 1/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6;

- 1/6 частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11.

Усе інше нерухоме майно, на яке просив накласти арешт ОСОБА_1, не належить на праві власності відповідачу у справі, а тому заява про забезпечення позову підлягає задоволенню частково шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2, РНОКПП: НОМЕР_1.

З урахуванням вищевикладеного ухвала про відмову у забезпеченні позову в частині накладення арешту на належне на праві власності відповідачу нерухоме майно не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України з постановленням нової ухвали про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 24 липня 2018 року скасувати та постановити нову ухвалу.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_2, місце реєстрації: АДРЕСА_12, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1:

- земельну ділянку 0,12 га, що розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Димерська селищна рада, кадастровий номер НОМЕР_3, реєстровий номер об'єкту нерухомого майна: 18;

- земельну ділянку 0,12 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_23, кадастровий номер НОМЕР_4, реєстровий номер об'єкту нерухомого майна: 18;

- 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6;

- 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11.

Стягувач: ОСОБА_1, зареєстрований за адресою: 04210, АДРЕСА_13, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_2.

Боржник: ОСОБА_2, зареєстрований за адресою АДРЕСА_12, реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_1.

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом.

Строк пред'явлення до виконання три роки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2018 року.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А.Пікуль

Д.Р.Гаращенко