АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Справа № 759/2969/15-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/5949/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

судді - доповідача Рейнарт І.М.

суддів Волошиної В.М., Панченка М.М.

при секретарі Станішевській Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року (суддя Величко Т. О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Приватного підприємства «Ісаєви плюс» про стягнення боргу,

встановила:

у липні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив під час судового розгляду, та остаточно просив стягнути солідарно з відповідачів суму боргу у розмірі 310 200грн, 3% річних за період з 10 липня 2014р. по 22 травня 2015р. у сумі 8 050грн та витрати на оплату судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 1 грудня 2013р. уклав з ПП «Ісаєви плюс» в особі директора ОСОБА_3 договір грошової позики, гарантом якого виступив ОСОБА_4, на підставі якого надав у безпроцентну позику ПП «Ісаєви плюс» грошові кошти у розмірі 102 430грн, що еквівалентно 12 490 доларам США, строком на 30 днів з моменту укладення договору.

Позивач стверджував, що кошти вчасно повернуто не було, у зв'язку із чим 3 лютого 2014р. ОСОБА_3 написала розписку про зобов'язання сплатити 15 000грн. не пізніше 18 лютого 2014р., яка погоджена ОСОБА_2, а 23 червня 2014р. ОСОБА_2 була складена боргова розписка, в якій останній зобов'язувався повернути йому борг у сумі 15 000 доларів США не пізніше 10 липня 2014р., а у разі невиконання зобов'язання, оформити договір дарування земельної ділянки в Броварському районі, площею 1,13 га, яка належить батькові ОСОБА_3

Позивач стверджував, що відповідачі кошти не повернули та прострочили виконання зобов'язання з липня 2014 року, що підтверджується борговою розпискою.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року, в якому виправлено описки ухвалою судді від 16 травня 2018 року, позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 102 430грн та 3% річних за період з 10 липня 2014р. по 22 травня 2015р. у сумі 8 050грн, всього на загальну суму 110 480грн, та 1 268грн 60коп. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідачів грошові кошти у розмірі 390 000грн.

Позивач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим сторонами доказам і поясненням, неправомірне виключення з числа відповідачів

- 2 -

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ПП «Ісаєви плюс», оскільки відповідачем ОСОБА_2 у судовому засіданні не заперечувався факт отримання коштів у борг для здійснення господарської діяльності підприємства: закупівлі техніки та проведення ремонту, крім того, отримання коштів в інтересах ПП «Ісаєви плюс» підтверджується печаткою підприємства у договорі грошової позики від 1 грудня 2013р. та розписці від 3 лютого 2014р.

Також позивач вважає, що суд неправомірно прийняв до уваги пояснення представника ОСОБА_4 та не визнав його гарантом вищезазначених зобов'язань.

ОСОБА_3 та ПП «Ісаєви плюс», будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.89, 91, 100, 111 т.2), у судове засідання не з'явилися, клопотання про його перенесення не подали, згідно наданої Ліцензії, виданої ПП «Ісаєви плюс», її термін закінчився 17 вересня 2014р. і підприємство господарської діяльності не здійснює (с.с.105 т.2), тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення відповідача ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_4, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 1 грудня 2013р. між ОСОБА_5 та ПП «Ісаєви плюс» в особі директора ОСОБА_3 укладено договір грошового займу, за умовами якого кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 102 430грн., що еквівалентно 12 490 доларам США, які позичальник зобов'язався повернути до 1 квітня 2014р.

Також сторони погодили, що у разі зміни курсу у бік підвищення, сума повертається по діючому на момент повернення курсу або у доларах США.

Згідно пункту 2.1. договору позика надається шляхом видачі грошових коштів готівкою на руки.

Договір містить відмітку, що у якості гаранта повернення грошової суми виступає ОСОБА_4, що підтверджено його підписом.

3 лютого 2014р. директор ПП «Ісаєви плюс» ОСОБА_3 за участю гаранта ОСОБА_4 склала лист про зобов'язання виплатити не пізніше 18 лютого 2014р. 15 000грн. та скласти та підтвердити графік повернення боргу згідно договору грошового займу від 1 грудня 2013р. на суму 102 430грн. Вказаний лист погоджений ОСОБА_2

23 червня 2014р. ОСОБА_2 склав боргову розписку, що він, як і його дружина ОСОБА_3, отримали у борг від ОСОБА_1 у 2013р. з квітня по жовтень 12 490 доларів США, які зобов'язані були повернути до кінця 2013р. Станом на 23 червня 2014р. зобов'язався повернути 15 000 доларів США не пізніше 10 липня 2014 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів виконання договору, укладеного 1 грудня 2013р. з ПП «Ісаєви плюс», що відповідач ОСОБА_2 визнав отримання грошових коштів у розмірі 102 430грн, а ОСОБА_4 не виступав його гарантом, тому борг підлягає стягненню з ОСОБА_2 з врахуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві

- 3 -

таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3 є засновником ПП «Ісаєви плюс», розмір її частки у статутному капіталі становить 100%. З 2 квітня 2013р. керівником підприємства є КазнадійВ.В., яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори та дані про наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Суд першої інстанції не з'ясував чи має право ОСОБА_3, як засновник ПП «Ісаєви плюс» відповідно до статуту укладати від імені підприємства договори, зокрема, договір позики, та отримувати грошові кошти готівкою.

Також суд не звернув увагу на ту обставину, що договір 1 грудня 2013р. ОСОБА_3 підписаний, як директором підприємства, хоча відповідно до реєстраційних документів вона вказану посаду на час підписання договору не займала.

Крім того, під час судового розгляду з пояснень відповідача ОСОБА_2 та тексту наданої ним боргової розписки від 23 червня 2014р. вбачається, що грошові кошти передавалися позивачем у період з квітня по жовтень 2013р., що не заперечував позивач, а відтак правових підстав вважати договір від 1 грудня 2013р. є реальним не має.

Та обставина, що позивачем стверджується, а відповідачем ОСОБА_2 визнається, що грошові кошти бралися для здійснення ремонтних робіт у офісі ПП «Ісаєви плюс» та придбання обладнання, необхідного для роботи підприємства, не може бути достатньою підставою для стягнення грошових коштів з ПП «Ісаєви плюс», оскільки вказаними сторонами не надані належні та достатні докази у підтвердження своїх тверджень і вказані обставини не були визнані засновником підприємства ОСОБА_3 або директором товариства, не підтверджені бухгалтерськими документами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для висновку, що грошові кошти були отриманні ПП «Ісаєви плюс», а відтак відсутні підстави для стягнення боргу з підприємства.

- 4 -

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання.

Позивачем заявлені позовні вимоги до ОСОБА_3, як фізичної особи, однак суду не надано доказів отримання нею, як фізичною особою, грошових коштів.

Наданий суду першої інстанції лист від 3 лютого 2014р., у якому ОСОБА_3 зобов'язується виплатити 15 000грн та скласти графік повернення боргу на суму 102 430грн, підписаний нею, як директором підприємства, яким вона не була на час складання листа.

Боргова розписка від 23 червня 2014р. ОСОБА_3 не підписана, а зазначені в ній ОСОБА_2 обставини ОСОБА_3 не визнані.

Суду не наданий жодний документ, на підставі якого можна було б зробити висновок, що ОСОБА_3, як фізична особа, отримувала від позивача грошові кошти у борг і зобов'язалася їх повернути, вказані обставини не були визнані ОСОБА_3 під час судового розгляду, судом не встановлено, що договором була визначена солідарна відповідальність ОСОБА_3, що кошти використовувалися в інтересах сім'ї, тому колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення боргу з ОСОБА_3, як окремо, так і у солідарному порядку.

Разом з цим, під час судового розгляду було встановлено, що грошові кошти передавалися та отримувалися ОСОБА_2, що також підтверджується складеною ним борговою розпискою від 24 червня 2014р.

Таким чином, видана ОСОБА_2 боргова розписка, підтверджує укладення ним з ОСОБА_5 договору позики, отримання ним грошових коштів та його обов'язок повернути грошові кошти до 10 липня 2014р.

Відповідач ОСОБА_2, як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду визнав, що грошові кошти позивачу повернені не були.

Вказана боргова розписка не підписана ОСОБА_4, як гарантом.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що поняття гарантії надано у статті 560 ЦК України, згідно якого за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку.

Отже, нормами матеріального права не передбачено, що фізична особа може виступати гарантом у зобов'язальних правовідносинах.

Також відсутні підстави для висновку, що ОСОБА_4 виступив поручителем за виконання ОСОБА_2 грошового зобов'язання, так як між позивачем та ОСОБА_4 не був укладений договір поруки і не були погоджені його істотні умови.

За таких обставин, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_4

Визначаючи розмір грошових коштів, які підлягають стягненню з ОСОБА_2, як повернення боргу, необхідно враховувати наступні норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду України.

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

- 5 -

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справах 6-1672цс16, 6-284цс17.

Згідно тексту боргової розписки вбачається, що ОСОБА_2 у період з квітня по жовтень 2013р. отримав 12 490 доларів США, які зобов'язався повернути до кінця 2013р., а станом на 23 червня 2014р. зобов'язався повернути 15 000 доларів США не пізніше 10 липня 2014р.

Отже, умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань ОСОБА_2 в доларах США, тому сума боргу підлягає визначенню за офіційним курсом цієї валюти на день платежу.

Разом з цим, 22 травня 2015р. позивач подав уточнену позовну заяву, яку підтвердив у судовому засіданні 25 квітня 2018р., в якій просив стягнути борг у розмірі 310 200грн., виходячи з курсу долара США станом на вказану дату.

У подальшому позивач не змінював свої позовні вимоги, заяву від 11 липня 2016р. про уточнення розміру позовних вимог відкликав 25 квітня 2018р., тому колегія суддів відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, вважає, що з ОСОБА_2 підлягає стягненню 310 182грн 41коп., що еквівалентно 15 000 доларів США по курсу Нацбанку України на 22 травня 2015р. (20,678827 за 1 долар США).

Твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що ним були отримані у борг грошові кошти у розмірі 102 430грн, а тому підлягає поверненню саме вказаний розмір боргу, спростовується борговою розпискою від 23 червня 2014р., написання якої відповідачем не заперечується.

Доводи відповідача, що вказана розписка написана під тиском позивача та не відповідає обставинам отримання грошових коштів, належними доказами не підтверджені, так як відповідач не звертався із вимогами про визнання вказаного договору недійсним, та не звертався до відповідних органів з приводу неправомірних дій позивача.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно позовної заяви від 22 травня 2015р. позивач просив стягнути 3% річних за період з 10 липня 2014р. по 22 травня 2015р.

За вказаний період термін прострочки становить 316 днів, отже 3% річних складає 8056грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 у зв'язку із простроченням виконання зобов'язань по поверненню боргу.

Посилання позивача під час апеляційного розгляду, що борг необхідно розрахувати відповідно до курсу долара США на час апеляційного розгляду, а 3% річних за період з липня 2014р. по липень 2018р., не ґрунтуються на положеннях ст. 13 та 367 ЦПК України, а тому є безпідставними.

На вказані обставини не звернув уваги суд першої інстанції, не навів у рішенні належного обґрунтування розміру боргу, який стягнув з ОСОБА_2, неправильно застосував норми матеріального права та не врахував правові висновки Верховного Суду України.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Ні підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі

- 6 -

9 135грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, який проживає у АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, який проживає у АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, 318 238грн. 41коп. боргу, 9 135грн. повернення судового збору, а всього 327 373грн. 41коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді