Житомирський апеляційний суд
Категорія 5 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/16279/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку в спільному майні

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 серпня 2018 року, яке ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2. Із урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просив вселити його в квартиру АДРЕСА_1 (а.с.43). Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 1997 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який розірваний за рішенням суду у 2016 році. Зразу після розірвання шлюбу відповідач змінила вхідні замки та не допускає його до квартири, хоча нерухоме майно придбане за час шлюбу та є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Іншого житла він не має та йому ніде проживати.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подала зустрічний позов до ОСОБА_1. Просила визначити, що частки сторін у квартирі АДРЕСА_1, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, є рівними, визнавши, що кожному належить 1/2 частка квартири; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 на ? частку спірної квартири, сплативши останньому грошову компенсацію у розмірі вартості його частки, та визнати за нею право власності на припинену ? частину квартири. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 за власним бажанням не проживає у спірній квартирі упродовж останніх двох років. Витрат з утримання нерухомості не несе. Комунальних послуг не сплачує. Його місце проживання їй невідоме. Вважає, що спільне користування квартирою неможливе, оскільки кімнати не є ізольованими, але у позасудовому порядку отримати грошову компенсацію вартості своєї частки квартири ОСОБА_1 відмовляється.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 серпня 2018 року первісний позов задоволено - вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1. Зустрічний позов задоволено частково - визначено, що частки сторін, в належній їм на праві спільної сумісної власності квартирі АДРЕСА_1, є рівними та складають по ? частині кожному. У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та у відмовленій частині зустрічного позову, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в оскарженій частині скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити вимогу зустрічного позову про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_1 на ? частину спірної квартири та визнання за нею право власності на припинену частку. Зокрема зазначає, що суд не звернув уваги на ту обставину, що у спірній квартирі постійно проживає син сторін та не залучив останнього до участі у справі, розглянувши справу без нього. Суд також не взяв до уваги те, що судова експертиза виключила можливість поділу та встановлення порядку користування спірною квартирою. Поза увагою суду також залишилося її клопотання про внесення на депозитний рахунок суду коштів для компенсації ОСОБА_1 вартості його частки у квартирі, враховуючи висновки судової експертизи.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду першої інстанції справедливим і таким, що відповідає нормам закону. Зазначає, що є таким же рівноправним співвласником квартири. Твердження колишньої дружини про те, що у квартирі постійно проживає їхній син не відповідає дійсності, оскільки він постійно навчається та працює в місті Києві, а до Житомира приїздить в гості і наміру повертатися до м. Житомира не має. Наміри сина не впливають на його право власності та у нього немає іншого житла і він вимушений винаймати вкартиру.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 листопада 1997 року по 14 лютого 2017 року, оскільки моментом припинення шлюбу є день набрання чинності заочним рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2016 року в справі №294/1227/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с.36).

За час шлюбу колишнє подружжя придбало в спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5-6). Так, зі змісту ксерокопії договору купівлі-продажу від 21 серпня 2013 року вбачається, що ОСОБА_3 (продавець) передала, а ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_2 (покупець) прийняли у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1.

За умовами вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 21 серпня 2013 року покупці сплатили продавцеві згідно з попереднім договором від 12 серпня 2013 року 8 000 грн., а решту суми 89 100 грн. договірної ціни віджучуваної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сплатили продавцеві при укладенні основного договору (п.2.1 договору купівлі-продажу квартири).

Отже, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 серпня 2013 року у сторін виникло право спільної сумісної власності на спірну квартиру, а набули вони таке право цього ж дня з моменту державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що відповідає положенням ст.334 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (а.с.7).

Договором купівлі-продажу квартири від 21 серпня 2013 року встановлена спільна сумісна власність сторін на спірну квартиру, а співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, що відповідає положенням частини першої ст.369 ЦК України. У матеріалах справи відсутні докази зворотного щодо здійснення сторонами права спільної сумісної власності, а тому доводи апеляційної скарги щодо незалучення до участі у справі сина сторін, який не має права власності у спірному об'єкті, є надуманими з огляду на те, що його права є похідними від права власності батьків, які обґрунтовують заявлені ними позовні вимоги порушенням їх права власності, а відтак суд першої інстанції не вирішив питання про права та обов'язки сина сторін, навіть якщо за останнім й зберіглося право постійного користування спірною квартирою.

ОСОБА_2 у зустрічній заяві заявлена вимога про визначення ідеальних часток сторін (? частка за кожним) у спільній власності на квартиру, виходячи із того, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

Спірна квартира була набута сторонами за час перебування їх у шлюбі. У об'єктах права спільної сумісної власності подружжя частки дружини та чоловіка, як правило, є рівними. ОСОБА_1 такого твердження ОСОБА_2 не спростував, а тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимогу ОСОБА_2 та визнав, що частки сторін є рівними та складають по ? ідеальній частині кожному, чим фактично припинив право спільної сумісної власності сторін та запровадив інститут спільної часткової власності у квартирі, із чим сторони погодилися та не оспорюють.

Разом із тим, відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім'ї.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласників на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умовами, що припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку в спільному майні за вимогою інших співвласників. Правова позиції висловлена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року в справі №6-37цс13, від 02 липня 2014 року в справі №6-68цс14, від 23 листопада 2016 року в справі №357/11232/14-ц. Від застосування норми ст.365 ЦК України у подібних правовідносинах не відступлено.

Спірна квартира є двокімнатною. Розташована на другому поверсі двоповерхового цегляного житлового будинку, який обладнаний водопостачанням, каналізацією, електропостачання та газопостачанням, опалення пічне. Квартира складається із коридора площею 4,9 кв.м, кухні - 4,98 кв.м, житлової кімнати - 16,98 кв.м та житлової кімнати - 16,03 кв.м, загальна площа якої - 42,89 кв.м, а житлова - 33,01 кв.м. Кімната площею 16,98 кв.м. не ізольована та є прохідною.

Як слідує із висновку судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 28 липня 2018 року поділ квартири між співвласниками відповідно до ідеальних частин (по ?) на дві окремі ізольовані кватири з технічної точки зору не вбачається можливим через недотримання вимог ДБН (а.с.151).

Хоча спірна квартира є неподільною річчю і частки у ній не можуть бути виділені в натурі, але визначальним при розгляді даного спору є те, що частки сторін є рівними, тобто кожному належить половина квартири, а тому частка ОСОБА_1 є значною. Окрім того, ОСОБА_2 належними та допустимими доказами не спростувала твердження ОСОБА_1 про те, що у нього немає іншого житла на праві власності та він вимушений винаймати кватиру, оскільки позбавлений можливості проживати у квартирі, співвласником якої він є. За таких обставин колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у разі задоволення вимоги ОСОБА_2 щодо припинення права на частку в кватирі ОСОБА_1 останньому буде завдано істотної шкоди.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновком судової експертизи визначена дійсна ринкова вартість спірної квартири та її ? частини, а також на обставини попереднього не внесення апелянтом вартості цієї частки на депозитний рахунок суду не змінюють висновків суду першої інстанції з огляду на вищевикладене про значну частку ОСОБА_1 та відсутність у нього іншого житла, а також на те, що буде порушений принцип рівності прав співвласників, а правовий режим спільної часткової власності враховує інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

ОСОБА_2 не заперечує того, що відразу після розірвання шлюбу без згоди ОСОБА_1 змінила замки у вхідних дверях до квартири, але при цьому ключів від замінених замків колишньому чоловіку не надавала. ОСОБА_1 не позбувся права власності у встановленому законом порядку на половину спірної квартири та право власності є непорушним, а тому суд першої інстанції законно вселив ОСОБА_1 у спірну кватиру, оскільки співвласник має рівні умови здійснення своїх прав по відношенню до інших співвласників, він володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в силу ст.375 ЦПК України апеляційний суд залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 26 листопада 2018 року.