КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 365/840/16-ц Головуючий у суді І інстанції Хоменко О.Л.
Провадження № 22-ц/824/200/2018 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Олійника В.І., Кулішенка Ю.М., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року у справі запозовом товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Новобудова» (далі - ТОВ «Новобудова») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому з урахуванням збільшених та уточнених позовних вимог, просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги за період з 1 березня 2014 року по 1 травня 2017 року в розмірі 19 822,12 грн., інфляційні втрати в розмірі 6 737,24 грн., 3 % річних в розмірі 995,90 грн. за цей період та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог вказано, щоТОВ «Новобудова», будучи балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1, здійснює його обслуговуваня та експлуатацію. ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 у зазначеному будинку. Житлово-комунальні послуги в будинку та, зокрема, в квартирі відповідача надаються безперебійно.

9 грудня 2015 року між сторонами було укладено договір № 150Г/105 про надання послуг з у тримання будинків, споруд та прибудинкових територій, відповідно до якого відповідач зобов'язалась вносити щомісячну оплату за спожиті житлово-комунальні послуги відповідно до визначених тарифів та розрахунків, показників лічильників не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним. Проте відповідач не оплачує спожиті житлово-комунальні послуги, у зв'язку з чим виникла заборгованість, погашення якої вона ігнорує.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 19 822,12 грн., інфляційні втрати в розмірі 6 737,24 грн., 3 % річних в розмірі 995,90 грн. та судовий збір в розмірі 1 600,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач, через свого представника за довіреністю - ОСОБА_6, подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким стягнути заборгованість за період з 9 грудня 2015 року по 1 квітня 2016 року.

В апеляційній скарзі представник відповідача вказав, що договірні відносини між сторонами виникли лише в грудні 2015 року, тому саме з цього часу відповідач зобов'язана нести витрати за житлово-комунальні послуги. Вважає, що на підтвердження вимог щодо стягнення заборгованості за період з березня 2014 року по грудень 2015 року позивачем не було надано письмових доказів. В рішенні суд послався на розрахунок позивача, який відсутній в матеріалах справи, та навів свого розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги, в тому числі інфляційних втрат та 3 % річних, тому не зрозуміло чому виникла саме така сума та порядок її нарахування, відсутні посилання на законодавство і джерела отримання вихідних даних. Крім того, вважає, що у представника позивача не було повноважень на збільшення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Новобудова» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Відзив мотивований тим, що під час судового розгляду було подано належні та допустимі докази надання відповідачу житлово-комунальних послуг, які не спростовані останньою в силу положень частини 1 статті 81 ЦПК України. Нарахування за послугу з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в період з березня 2014 року по березень 2015 року включно, сума за оплату яких кожного місяця була різною, відбувалося виходячи із розрахунку фактично понесених витрат, тому долучений до заяви про збільшення позовних вимог розрахунок є цілком обгрунтований. Доводи щодо відсутності повноважень представника позивача на подання такої заяви, спростовуються змістом довіреності, наявної в матеріалах справи.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв'язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Новобудова», будучи балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1, здійснює його обслуговуваня та експлуатацію.

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 8 травня 2014 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1, загальною площею 135 кв. м, у зазначеному будинку.

9 грудня 2015 року між сторонами було укладено договір № 150Г/105 про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, відповідно до якого відповідач зобов'язалась вносити щомісячну оплату за спожиті житлово-комунальні послуги відповідно до визначених тарифів та розрахунків, показників лічильників не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідача перед позивачем існує заборгованість за житлово-комунальні послуги, розмір якої згідно наданого позивачем розрахунку за період з березня 2014 року по квітень 2017 року становить 19 822,12 грн.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми, суд першої інстанції дійшов висновку, що з часу передачі квартири у користування відповідача остання не здійснювала оплату наданих житлово-комунальних послуг.

Так, порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно із частиною 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загальногокористування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до статті 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач також зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг, зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов'язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов'язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості.

Згідно зі статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору або чинного законодавства.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов'язки.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Посилання представника відповідача навідсутність між сторонами договірних відносин до грудня 2015 року суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що з моменту отримання квартири за актом прийому-передачі квартири інвестору від 17 березня 2014 року, вона користувалась житлово-комунальними послугами.

Таким чином, суд першої інстанції належним чином не оцінив доказів, поданих сторонами, не встановив характер правовідносин сторін у справі, тому дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Враховуючи, що договір про надання послуг було укладено між сторонами 9 грудня 2015 року, то саме з цього часу слід відраховувати початок виникнення заборгованості відповідача перед позивачем за житлово-комунальні послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, розмір якої згідно розрахунку позивача становить 7 894,80 грн. виходячи із затверджених у встановленому законом порядку тарифів плати 464,40 грн. на місяць.

Період заборгованості в даному випадку складає 17 місяців (з грудня 2015 року по квітень 2017 року).

Також, вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, районний суд допустився помилки, що полягає в наступному.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в цій частині, не врахував, що оплата житлово-комунальних послуг проводиться щомісячними платежами, тому інфляційні втрати та 3 % річних повинні обраховуватися, виходячи із суми заборгованості за кожний місяць окремо за заявлений період з березня 2014 року по квітень 2017 року.

Із долучених до заяви про збільшення позовних вимог розрахунків суми боргу індексу інфляції та 3 % річних вбачається, що вони обраховувалися позивачем помісячно саме із загальної суми заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Таким чином, суд першої інстанції порядок нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, які за розрахунками позивача становлять 6 737,24 грн. та 995, 90грн. відповідно, не перевірив, не провів власного розрахунку указаних сум та залишив поза увагою зміст вимог закону про те, що відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами повинні обчислюватись за кожний місяць окремо, оскільки це значно впливає на кінцеву суму заборгованості.

Зважаючи на викладене, висновок районного суду про стягнення із ОСОБА_5 на користь ТОВ «Новобудова»заборгованості за житлово-комунальні послуги з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних, не ґрунтуються на законі та наявних у матеріалах справи доказах.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову в повному обсязі не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права, а відтак, відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні в частині розміру стягнутої заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина 4 статті 376 ЦПК України).

Згідно із вимогами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що пропорційно до задоволених позовних вимог відповідач повинна відшкодувати позивачу 494,29 грн. сплаченого судового збору у зв'язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а позивач - відповідачу 571,38 грн. за подання апеляційної скарги, а тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ТОВ «Новобудова» на користь ОСОБА_5 різницю сплаченого судового збору в розмірі 77, 09 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 жовтня 2017 року змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 7 894,80 грн. (сім тисяч вісімсот дев'яносто чотири гривні вісімдесят копійок).

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» на користь ОСОБА_5 сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 77, 09 грн. (сімдесят сім гривень дев'ять копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко