АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 761/15956/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/3669/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Гордійчук Ж.В.

за участю:

представ позивача: ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення без надання іншого житлового приміщення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого 14 липня 2017 року в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва під головуванням судді Гуменюк А.І.,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 в якому просила зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у користуванні власністю квартири АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на ст.391 ЦК України вказувала, що у ОСОБА_3 відсутні правові підстави для проживання у квартирі АДРЕСА_1, оскільки власником даної квартири є позивач.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зазначала, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушеннями норм чинного законодавства. Вказує, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми ст..ст.316, 317, 319, 321 ЦК України, ст..ст.150,158 ЖК України, оскільки відповідач по справі не є власником спірної квартири та вона не є членом сім'ї позивача, договорів на право користування квартирою між сторонами не укладався.

Представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не з'явились, про день час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином за останнім відомим місцем проживання.

Тому, у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України (у редакції Закону № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із вищевикладеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на момент розгляду даної справи позивач не надала судового рішення, яке набрало законної сили, згідно з якого відповідача визнано такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

Проте апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду з огляду на таке.

Так, статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. зареєстровано у реєстрі за № 1898 (а.с. 4).

Зі змісту пунктів 7 та 9 договору купівлі-продажу квартири вбачається, що продавець стверджує, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей, та інших осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором та будь-яких малолітніх, неповнолітніх дітей, які б користувалися відчужуваною квартирою, а також таких, що не втратили право користування нею. Продавець стверджує, що на момент підписання цього договору в даній квартирі ніхто не зареєстрований. Квартира повністю звільнена та передана для безперешкодного володіння, користування та розпорядження нею з боку Покупця 26 березня 2016 року.

Як вбачається із відповіді на запит суду вих. № 17/90 від 16 червня 2017 року, наданої Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, починаючи із 23 червня 2005 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207 затверджено правила реєстрації місця проживання та відповідно до яких Реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Отже, на указане суд першої інстанції уваги не звернув та безпідставно прийняв до уваги відповідь на запит суду вих. № 17/90 від 16 червня 2017 року та належним чином не перевірив чи дійсно станом на день ухвалення оскаржуваного рішення відповідач дійсно була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи відповіді Шевченківської РДА в м. Києві від 19 серпня 2018 року № 109/05/50-5718 ОСОБА_3 не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.146).

Згідно наявних в матеріалах справи відповідей: Святошинської РДА в м. Києві від 23 серпня 2018 року №107-26/5956, Деснянської РДА В М. Києві від 27 серпня 2018 року №102104/30-7804, Шевченківської РДА в м. Києві від 28 серпня 2018 року № 109/05/50-7971, Оболонської РДА в м. Києві від 28 серпня 2018 року № 104-7691, Дарницької РДА в м. Києві від 29 серпня 2018 року №101-7690/41, Голосіївської РДА в м. Києві від 29 серпня 2018 року № 100/39-156, Печерської РДА в м. Києві від 3 вересня 2018 року №105/01-7368/1 з яких вбачається, ОСОБА_3 не зареєстрована у м. Києві (а.с. 154, 156, 166-173, 176).

Отже, з урахуванням викладених обставин відсутні підстави вважати, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до положення ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів сім'ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що на даний час позивач є новим власником квартири АДРЕСА_1. Набуття нею права власності стороною відповідача не спростовано. Отже, позивач у встановленому законом порядку набула право власності на спірну квартиру і, відповідно, має всі законні підстави володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Право власності та право користування спірною квартирою у відповідача припинилось у зв'язку з продажем спірної квартири, а її право користування житловим приміщенням є залежним від її права власності. Тобто з припиненням права власності ОСОБА_3 припинилось її право користування спірним житлом.

Таким чином на час звернення до суду відповідач є такою, яка не має законних прав на користування житловим приміщенням, а займаючи його перешкоджає ОСОБА_2 у здійсненні її прав власника.

А відтак апеляційний суд вважає, що сам по собі факт зайняття спірного приміщення відповідачем, свідчить про наявність перешкод у користуванні власністю позивача.

Крім того, відповідач у суді першої інстанції не надала суду жодних доказів на підтвердження її законного перебування у спірній квартирі, та жодних доказів на спростування тверджень і доказів наданих позивачем.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що права позивача, як власника квартири АДРЕСА_1 порушені, що відповідно до вимог ст.391 ЦК України є підставою для усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном за обраним ним способом захисту порушеного права. Проживання відповідачів в квартирі є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі.

А відтак апеляційний суд вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції на указане уваги не звернув, а відтак рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Також, в порядку визначеному ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати за подачу позовної заяви у розмірі 551 грн 20 к. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 606 грн 32 к., а всього 1157 грн 52 к.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2017 року - скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення без надання іншого житлового приміщення - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, не чинити перешкод ОСОБА_2 в користуванні квартири АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1157 грн 52 к.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови буде складено 18 вересня 2018 року.

Головуючий суддя:

Судді: