Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 713/311/16-ц

провадження № 61-20340св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача - Ромащук Станіслав Петрович, Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2016 року у складі судді Кириляк А. Ю. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року у складі суддів: Литвинюк І. М., Владичана А. І., Міцнея В. Ф.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 11 лютого 2005 року в сумі 28 711,92 грн.

Позов мотивовано тим, що згідно кредитного договору від 11 лютого 2005 року відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

В порушення умов кредитного договору відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки не здійснював, у зв'язку з чим, станом на 18 лютого 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 28 711,92 грн, яка складається з: 41,65 грн - заборгованість за кредитом; 7 764,55 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 20 905,72 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Вказану заборгованість банк просив стягнути з відповідача в судому порядку.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні заявлених ним вимог.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені ними рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що 03 квітня 2015 року відповідач здійснив останню сплату в рахунокпогашення заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості та не заперечувалось останнім.

На підставі частин першої та третьої статті 264 ЦПК України, відповідно до якої перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, строк позовної давності у цій справі має обчислюватися з 04 квітня 2015 року і спливає 04 квітня 2018 року.

Тобто, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою в межах строку позовної давності.

Судами попередніх інстанцій не застосовано положення статті 264 ЦК України щодо переривання строку позовної давності, яка розповсюджується на дані правовідносини, у зв'язку із чим дійшли помилкового висновку про пропуск строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 11 лютого 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 10 000 грн на термін до 09 лютого 2007 pоку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно наданого банком розрахунку, відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим, станом на на 18 лютого 2016 року має заборгованість 28 711,92 грн, яка складається з: 41,65 грн - заборгованість за кредитом; 7 764,55 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 20 905,72 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З вимогою про стягнення вказаної заборгованості банк звернувся до суду 22 лютого 2016 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування до вимог банку наслідків пропуску строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

За умовами укладеного між сторонами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником щомісячними фіксованими платежами з 10 по 14 число кожного місяця. Строк кредитування встановлено до 09 лютого 2007 року.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК Українипочинається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів з 10 по 14 число кожного місяця впродовж строку не пізніше 09 лютого 2007 року, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Суди установили, що відповідач за період з 27 грудня 2006 року по 11 лютого 2016 року жодного платежу на виконання умов кредитного договору не здійснював, позивач звернувся до суду з позовом 22 лютого 2016 року, тобто після спливу позовної давності як щодо останнього щомісячного платежу, так і навіть щодо визначеної договором кінцевої дати повернення кредиту (09 лютого 2007 року), у зв'язку з чим дійшли обґрунтованих висновків про сплив позовної давності за вимогами позивача включно з вимогою за процентами.

При цьому, судами враховано, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі статті 259 ЦК України. Матеріали справи містять Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких зазначено про встановлення терміну позовної давності у 5 років, разом з тим, зазначені умови не містять дати їх затвердження та періоду їх чинності, відповідачем ці умови не підписані.

Доводи касаційної скарги про переривання строку позовної давності відповідно до частин першої та третьої статті 264 ЦПК України з тих підстав, що 03 квітня 2015 року відповідач здійснив останню сплату в рахунокпогашення заборгованості є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно з випискою по кредитному рахунку ОСОБА_6 03 квітня 2015 року банком було проведено автоматичне списання з карти відповідача коштів у сумі 75 грн в рахунок погашення простроченої заборгованості, що на думку позивача свідчить про переривання строку позовної давності за правилами статті 264 ЦК України.

Разом з тим, вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Автоматичне погашення банком частини кредиту шляхом списання 03 квітня 2015 року з рахунку боржника 75 грн не свідчить про визнання ним боргу та не є підставою для переривання позовної давності. Тим більше, що з моменту закінчення строку кредитування - 09 лютого 2007 року до моменту проведення такого списання пройшло більше 8 років, а платежі по кредиту відповідач припинив сплачувати з 27 грудня 2006 року, що не спростовано позивачем.

Списання коштів мало місце після закінчення строку позовної давності і таке списання не може свідчити про переривання перебігу строку позовної давності.

За таких обставин, суди дійшли обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності.

Аргументи касаційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які належним чином перевірені під час апеляційного розгляду справи та, обґрунтовані висновки щодо яких викладені у мотивувальній частині постановленої апеляційним судом ухвалі.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська