Провадження №2/748/98/18
Єдиний унікальний № 748/3123/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2018 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі головуючого судді Криворученка Д.П., секретарі Сидор А.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Чернігові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ПАТ «Страхова компанія «ТАС», -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФГ-ОЛІМП» в особі Саповського Олексія Володимировича, діючи на підставі довіреності в інтересах позивача, 27.11.2017 року, посилаючись на положення ст.ст.203, 215, 216, 236, 524, 548 ЦК України, ст.ст.11, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», звернулось до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору №Р32.230.71350 від 30.09.2015 року.

По суті позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 30.09.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір. Пороте даний договір є недійсним оскільки він не відповідає вимогам ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, а саме: 1) в порушення ч.2, 4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» і п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року (надалі Правил), банк не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту, оформлення кредитного договору проходило без тривалої затрати часу, текст документу виконаний дуже дрібним шрифтом, що не дало можливості позивачу детально ознайомитись з договором та оцінити всі ризики; 2) в порушення ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» і п.3.6 Правил банк встановив щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, незважаючи на те, що це супутня послуга банку і її компенсація не може бути за рахунок позивача, оскільки банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплачувати на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь; 3) умова кредитного договору про третейське застереження, передбачена пунктом 5.4. кредитного договору, є порушенням ч.1 ст.203 ЦК України щодо змісту правочину і не узгоджується з положенням п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», а тому даний пункт є недійсним; 4) в порушення ст.55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умовами кредитного договору, було нав'язано послуги з добровільного страхування життя у ПАТ «Страхова компанія «ТАС», що є несправедливим, оскільки позивач не отримував від відповідача коштів для оплати такої страховки і банк принципово не повинен обмежити вибір страхової компанії, так як це суперечить нормі закону, а тому п.1.13 Кредитного договору у якому позивач нібито надає свою згоду на укладання за рахунок позичальника як страхувальник та застрахованої особи договору добровільного страхування життя з ПАТ «Страхова компанія «ТАС» повинен бути визнаний недійсним; в порушення встановлених абз.5, 11 п.2 ст.8 ЗУ «Про захист персональних даних» в п.5.11 кредитного договору передбачено, що позичальник надає банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при формування Бази персональних даних «Клієнт ПАТ «Ідея Банк» в межах визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї Бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково, а отже на думку позивача позбавляє її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних та є порушенням закону.

У судове засідання позивач та її представник не з'явились, представник позивача за довіреністю подав письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи, додаткових заяв та клопотань не має. /12/

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення проти позову, які зводяться до того, що позов є безпідставним та необґрунтованим, а отже просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі посилаючись на наступне. Як вбачається з довідки-повідомлення, власноруч підписаної позивачем, вона підтвердила, що кредитодавець 30.09.2015 року до підписання кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також детальний розпис орієнтовної сукупної вартості кредиту, яка становить 28011,70 грн. До того ж, відповідно до п.5.1 оспорюваного кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладанням кредитного договору повідомив йому у належній формі у повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; ознайомлений з тарифами банку і погоджується з ними; умови даного договору вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам. Пунктом 5.7 кредитного договору визначено, що реальна річна процентна ставка складає 108 %, а абсолютне значення подорожчання кредиту складає 28011,70 грн. Отже, дані про подорожчання продукту були позичальнику відомі під час укладання договору і банк не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позичальника було введено в оману щодо вартості продукту. Оспорюваний кредитний договір містить інформацію як про суму кредиту (п.1.1), так і про дату укладання правочину та відсоткову ставку (п.п.1.2-1.4). Що стосується покликань представника позивача про незаконність встановлення банком плати за обслуговування кредитної заборгованості, то оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів. Що стосується несправедливості умов оспорюваного договору в частині умов, що стосуються послуг страхування, то банк такі умови клієнту не нав'язував, а пропонував, а позичальник в свою чергу на них погодився і кредитор жодним чином не обмежував його свободу щодо укладання даного договору. Крім того, як вбачається з розділу 16 Договору страхування життя від 30.09.2015 року страхувальник підтвердив, що надана йому страховиком інформація забезпечує правильне розуміння суті фінансової послуги без нав'язування її придбання. Твердження позивача про неправомірність положень договору про невідкличність його згоди на обробку персональних даних також є необґрунтованими, адже п.5.11 договору передбачено, що право на обробку та використання персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування, а отже позивач жодним чином не позбавлений права письмово скасувати наданий ним дозвіл на обробку банком його персональних даних. За наведених обставин твердження позивача про невідповідність оспорюваного договору загальним вимогам, передбаченим ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством, для визнання кредитного договору недійсним в цілому. До того ж в запереченнях заявлено клопотання про розгляд справи у відсутність представника відповідача.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився від голови правління ПАТ «СК «ТАС» надійшли письмові пояснення щодо позову, з яких вбачається, що 30.09.2015 року між позивачем, як страхувальником та АТ «СК «ТАС», як страховиком було укладено договір страхування життя, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечить законодавству України і пов'язані з життям, здоров'ям та працездатністю застрахованої особи. Згідно п.6.2. Договору страхування позивач проінформований, що страхування є добровільним і надається за його бажанням. Під час складня договору позивач була ознайомлена та згодна з умовами договору, про що свідчить підпис позивача в договорі в розділі 16. Отже, позивач мала намір та бажання укласти договір. Договір було укладено у письмовій формі та 30.09.2015 року позивачем було сплачено на користь АТ «СК «ТАС» страховий платіж в розмірі визначеному в договорі, який цього ж дня і надійшов на рахунок страховика, а отже договір діяв до 29.09.2016 року включно, і протягом усього строку дії договору, АТ «СК «ТАС» мало обов'язок здійснити страхову виплату у разі настання страхового випадку. Під час дії договору позивач жодного разу не зверталась до АТ «СК «ТАС» з проханням вважати договір недійсним. Станом на дату звернення позивача до суду договір страхування припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку, а отже після виконання АТ «СК «ТАС» усіх зобов'язань по договору. У зв'язку з вище викладеним просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Згідно положень ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов'язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України.

Суд дослідивши усі наявні матеріали справи та докази, прийшов до наступного.

З копії кредитного договору №Р32.230.71350 від 30.09.2015 року встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно якого позивачу було надано кредитні кошти на поточні потреби у розмірі 12100 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позивач зобов'язався одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами договору. Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківських поточний рахунок позичальника. За користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 0,99 %. Станом на день укладання договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління банку, становить 9,00 %, що разом з мержею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 9,9900 %. Максимальний розмір, до якого може бути збільшена змінювана процентна ставка за кредитом, протягом всього строку кредитування становить 60 % річних. Позичальник стверджує, що розуміє суть і принципи визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної частини ставки протягом всього строку кредитування, і погоджується на ці ризики. Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 60 щомісячних внесках включно до 1 дня/числа кожного місяця, згідно графіку щомісячних платежів. Розділом 6 викладено графік щомісячних платежів за кредитним договором, який включає дату повернення, суму тіла кредиту, процентів та комісію. Договір підписаний сторонами, оригінал договору отримано позивачем. /а.с.9, 10/

За твердженням позивача, при укладенні кредитного договору відповідачем порушено її права споживача, що передбачені ЗУ «Про захист прав споживача», зокрема під час укладення вищевказаного кредитного договору банком, всупереч вимогам ст.11 ЗУ «Про захист прав споживача», не було повідомлено її у письмовій формі про істотні умови кредитного зобов'язання. При цьому позивач зазначила, що не мала можливості ознайомитися з положеннями кредитного договору через дрібний шрифт викладеного тексту, а підписуючи його сподівалася на добросовісність працівника банку.

Дійсно, положеннями ст.11 ЗУ «Про захист прав споживача» передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до п.5.1 оспорюваного кредитного договору, позичальник заявляє та гарантує, що банк перед укладенням кредитного договору повідомив йому у належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену законодавством України, зазначена інформація йому відома та зрозуміла; він ознайомився з тарифами банку і згідний з ними; умови даного договору вважаються справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Згідно п.2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищевказаною інформацією.

Як вбачається з п.5.7 кредитного договору, згідно постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року, реальна річна процентна ставка складає 108 %. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 28011,70 грн, і показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов'язань відповідно до п.2.1 цього договору.

У відповідності до п.2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

З копії довідки-повідомлення наданої стороною відповідача вбачається, що ОСОБА_1 підтверджує, що кредитодавець ПАТ «Ідея Банк» 30.09.2015 року, до підписання кредитного договору, надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, з детальним розрахунком сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, та графіком щомісячних платежів за кредитним договором, і ОСОБА_1 з довідкою-повідомленням ознайомлена, про що 30.09.2015 року мається її особистий підпис. /а.с.36/

Внаслідок вищезазначеного, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, то відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним. При цьому, у договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, що передбачено ч.2 ст.627 цього Кодексу.

Крім того, ОСОБА_1 вказувала, що кредитодавець ПАТ «Ідея Банк» всупереч вимогам ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» та п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 року, в п.1.11 оспорюваного договору передбачив плату за обслуговування кредитної заборгованості, незважаючи на те, що це супутня послуга банку, компенсація якої за твердженням позивача, не може лягати на плечі клієнта.

Положеннями ч.5 ст.11, ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення можу бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

При цьому, ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає також, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається, детальний розпис сукупної вартості кредиту споживача з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Згідно п.8 ст.47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

З наведеного вбачається, що плата за обслуговування кредиту є формою витрат, яка визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Більш того, в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, що не суперечить положенням ч.5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та графіку затвердженому сторонами при укладенні кредитного договору.

Крім того, позивач зазначила, що відповідачем порушено вимоги ЗУ «Про третейські суди», оскільки у зв'язку з внесеними змінами до ст.6 цього закону, третейські суди не вправі розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку.

Відповідно до ст.5 ЗУ «Про третейські суди» передбачено, що юридичні особи та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

При цьому, ст.6 ЗУ «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

З положень кредитного договору, а саме п.5.4. Кредитного договору всі умови, які випливають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди. Умови договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладання третейської угоди відповідають місцю і даті укладання договору. Позичальник підписанням цього договору засвідчує, що він ознайомлений з регламентом вищевказаного третейського суду.

Однак, ЗУ «Про внесення змін до ст.6 ЗУ «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 року, доповнено ч.1 ст.6 ЗУ «Про третейські суди» пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Правовідносини щодо захисту прав споживачів визначаються за п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист споживачів», ст.ст. 15,16 ЦКУ, ст.4 ЦПК, відповідно до яких захист прав особи, у тому числі споживача здійснюється за відповідним зверненням до суду.

Відповідно до ст.16 ЦК України, ч.5 ст.280 ЦПК України, ч.1 ст.187 ЦПК України , ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», п.6 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 року №5 до справ про захист прав споживачів відносяться справи де споживач є позивачем, який просить захистити його права споживача.

При цьому, якщо споживач незалежно від його «форми участі у справі» (відповідача або позивача) не звертався за захистом прав споживача до третейського суду, то відповідно не виникло і правовідносин щодо захисту прав споживачів та справа за його участю не є справою щодо захисту прав споживачів.

Крім того, посилання ОСОБА_1 на те, що умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією є несправедливими, оскільки позивач не отримувала від відповідача коштів для оплати такої страховки, також не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні виходячи з наступного.

30.09.2015 року між страховиком ПАТ «Страхова компанія «ТАС» та страхувальником ОСОБА_1 укладено договір страхування життя №Р32.230.71350 предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України і пов'язані з життям, здоров'ям та працездатністю застрахованої особи. Страховий платіж у розмірі 1758,98 грн повинен бути сплачений до 30.09.2015 року. Договір набирає чинності з 00 год. дня, наступного за днем сплати страхового платежу на розрахунковий рахунок страховика у повному обсязі та діє упродовж 1 року. Страхувальник повідомлений, що страхування є добровільним і надається за його бажанням. Страхувальник повідомлений про те, що ця програма не є інвестиційним продуктом. Страхувальник отримав повну і докладну інформацію про страхування життя та ознайомлений з правилами страхування життя. Договір підписаний сторонами і ОСОБА_1 своїм підписом засвідчила те, що ознайомлена і згодна з умовами договору. /а.с.11/

Таким чином позивач, підписуючи договір страхування життя засвідчила своє повне та безумовне розуміння його змісту та свій свідомий і компетентний вибір страхової послуги.

Необґрунтованими суд вважає посилання позивача на те, що пункт 5.11 кредитного договору суперечить положенням ст.8 Закону «Про захист персональних даних», оскільки позивача фактично позбавлено права відізвати свою згоду на обробку персональних даних.

Так, згідно п.5.11 кредитного договору позичальник надає банку згоду на збирання, накопичення, використання та обробку його персональних даних, отриманих з метою надання кредиту при оформленні банком персональних даних «Клієнти ПАТ «Ідея Банк» в межах, визначених чинним законодавством, що можуть бути передані іншим розпорядникам цієї бази. Дане право на використання та обробку персональних даних діє безстроково до моменту письмового скасування.

Тобто, позивач не позбавлена права письмово скасувати наданий банку дозвіл на обробку її персональних даних.

Разом з тим, позивач у позовній заяві вказує на недійсність кредитного договору в цілому.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Постановою Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Як передбачено положеннями ст.203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Зі змісту ч.1 ст.627 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позивач підписала договір, чим висловила своє волевиявлення.

При вирішенні спору суд також виходить з того, що позивач є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, а отже, кредитний договір є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та відповідає положенням ст.203 ЦК України.

Суд вважає, що кредитний договір було укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрала ПАТ «Ідея -Банк» для укладення із ним кредитного договору.

Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як передбачено ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Ідея Банк» є безпідставними та не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.15, 16, 203, 215, 217, 627, 638 ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про третейські суди», ст.8 Закону «Про захист персональних даних», та у відповідності до ст.ст.4, 12-13, 20, 28, 43, 76-81, 89, 141, 187, 247, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору №Р32.230.71350 від 30.09.2015 року недійсним.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Криворученко Д.П.