Провадження № 2/638/2132/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

22.10.2018 Дзержинський районний суду м. Харкова в складі

головуючого судді Штих Т.В.,

секретаря Тарасовій О.П.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про визнання договору купівлі- продажу недійсним,-

встановив:

Заявник звернувся 11.08.2016 р. до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про визнання договору купівлі-продажу недійсним, а 30.05.2017 р. подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 21.07.2016 р. Зобов'язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

В судове засідання представник заявника не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином. Від представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_5, який діє на підставі договору № 26 від 06.06.2017 року надійшла заява, в якій він просить слухати справу за його відсутності, вимоги викладені підтримує в повному обсязі, та просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа: ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, про час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного:

Згідно статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайного або майнового права та інтересу.

19.10.2015 р. ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з позовною заявою про стягнення боргу за договором позики від 16.10.2015 р. до Червонозаводського районного суду м. Харкова.

У вказаній цивільній справі № 646/13032/15-ц, 18.11.2015 р. Червонозаводський районний суд м. Харкова своєю ухвалою заборонив вчиняти дії, пов'язані з відчуженням квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2 до розгляду цивільної справи по суті.

Пізніше, 09.03.2016 р. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2.

Цивільна справа № 646/13032/15-ц по суті не була розглянута, а ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18.11.2015 р. про заборону вчиняти дії, пов'язані з відчуженням квартири АДРЕСА_1 не була оскаржена.

21.07.2016 р. приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Яною Миколаївною, був складений договір купівлі-продажу, серія та номер: НОМЕР_1, відповідно з яким, власником квартири АДРЕСА_1 ставав ОСОБА_4.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4, під час дії заборони відчуження даного нерухомого майна, накладеної ухвалою суду від 18.11.2015 р., та про наявність і зміст якої ОСОБА_2 був обізнаний.

Представник позивача в судовому засіданні вказував, що оскільки ухвалою суду від 18.11.2015 р. було накладено заборону відчуження на квартиру, то відчуження цього майна відповідачем є незаконним, а договір купівлі-продажу, на підставі якого було здійснено відчуження, має бути визнаний недійсним.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв'язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 265 ЦПК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом і не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У даній справі ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу, стороною якого він не був.

Під час судового засідання було з'ясовано, що нерухоме майно, яке є предметом Договору купівлі-продажу від 21.07.2016 р., раніше належало на праві власності ОСОБА_2, та на момент нотаріального посвідчення Договору майно перебувало під обтяженням, яке було накладене ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18.11.2015 р. в межах цивільної справи про стягнення боргу за договором позики від 16.10.2015 р., та про наявність якого ОСОБА_2 був обізнаний.

На думку представника позивача відчуження ОСОБА_7 спірного майна під час дії обтяження порушує права ОСОБА_1.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-605цс16 від 01.06.2016 року, яка в силу ст. 417 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вищенаведене та встановлені судом обставини і факти, квартира АДРЕСА_1, станом на час укладення оспорюваного договору (21.07.2016 р.), фактично перебувала під забороною на відчуження. Крім того, у розумінні статті 215 ЦК України, ОСОБА_1 вважається заінтересованою особою, яка має право оспорювати Договір купівлі-продажу від 21 липня 2016 року.

Враховуючи вищевикладене Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, який був посвідчений 21.07.2016 р. приватним нотаріусом ХМНО Літвіновою Яною Миколаївною за реєстровим № НОМЕР_1 має бути визнаний недійсним з моменту його укладання на підставі положень ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Підсумовуючи викладене позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст. 5, 8, 10, 58, 149, 153, 280-282 ЦПК України, ст. 124 Конституції України, ст. 1, 2-4, 14-16, 203, 215, 216 ЦК України, суд,-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа ОСОБА_3 про визнання договору купівлі- продажу недійсним - задовольнити.

Договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 21 липня 2016 року - визнати недійсним.

Зобов'язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 558, 21 гривна ( п'ятсот п'ятдесят вісім гривен 21 копійка).

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Роз'яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб'єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий