Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/14931/16-ц

провадження № 61-19803 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,
представник відповідача-Безвершенко Олег Олександрович,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Яровенко Н. О. від 27 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва в складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Панченка М. М., Волошиної В. М., від 31 травня 2017 року.

Встановив:

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») про захист прав споживачів та визнання недійсним договору фінансового лізингу.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що 04 квітня 2012 року між ним та ТОВ «Порше Лізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № 00004602, предметом якого є автомобіль «Volkswagen Caddy GP Kombi 1.6 I TDI», 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1 (далі - предмет лізингу). Через неналежне виконання ОСОБА_6 умов вказаного вище договору лізингу щодо сплати платежів, 18 лютого 2015 року на підставі виконавчого напису нотаріуса було відкрито виконавче провадження та 13 травня 2015 року предмет лізингу було вилучено на користь відповідача.

ОСОБА_6 вважає, що умови спірного договору лізингу і додатків до нього не відповідають вимогам законодавства України, оскільки умови договору не базуються на засадах добросовісності, розумності та справедливості, крім того цей договір не посвідчено нотаріально і позивач не володіє інформацією про наявність у ТОВ «Порше Лізинг Україна» ліцензії, яка засвідчує право на провадження зазначеного виду господарської діяльності. Ці обставини стали підставою для звернення ОСОБА_6 до суду з позовом.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 04 квітня 2012 року № 00004602, укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про недійсність спірного договору фінансового лізингу є обґрунтованими, оскільки сторонами договору не дотримано встановленої законом обов'язкової нотаріальної форми для його укладення. Крім того, умови договору суперечать вимогам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів». Водночас, оскільки представник відповідача в судовому засіданні подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності та суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги такої заяви, судом першої інстанції застосовано правовий механізм частини четвертої статті 267 ЦК України та відмовлено в позові за спливом позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд належним чином з'ясував обставини справи, зібраним доказам надав належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права при вирішенні цього спору.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року і ухвалити у справі нове рішення суду про задоволення вимог позову.

Касаційна скарга ОСОБА_6 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо недійсності спірного договору, однак помилково відмовив у позові за спливом строку позовної давності, оскільки позивач дізнався про порушення свого права лише 30 серпня 2016 року, після отримання юридичної консультації фахівців у галузі права на предмет законності спірного у цій справі договору, а не в момент його укладення, як помилково вважав суд першої інстанції при вирішенні справи. Такі самі аргументи ОСОБА_6 зазначив у апеляційній скарзі, однак апеляційний суд їх не спростував та дійшов помилкових висновків щодо законності рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам у справі право на подання заперечення на касаційну скаргу.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому 19 липня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просить відмовити в задоволенні касаційної скарги.

Заперечення на касаційну скаргу мотивоване тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили у справі судові рішення, які відповідають вимогам законодавства України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що 04 квітня 2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_6 укладений договір фінансового лізингу № 00004602. Предметом фінансового лізингу за цим договором є автомобіль «Volkswagen Caddy GP Kombi 1.6 I TDI», 2012 року виробництва, шасі № НОМЕР_2, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 25 193 дол. США. Договір фінансового лізингу нотаріально не був посвідчений.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15), від 19 жовтня 2016 року (справа № 6-1551цс16), від 18 січня 2017 року (справа № 6-648цс16).

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

У пункті 7 цієї постанови Верховного Суду України роз'яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Ці роз'яснення залишилися поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій, які встановили, що сторони у справі не додержалися вимоги закону про обов'язкове нотаріальне посвідчення спірного у цій справі договору, та одночасно дійшли помилкових висновків про обґрунтованість вимог позивача щодо недійсності нікчемного правочину, оскільки в судовому порядку нікчемний договір недійсним не визнається.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Суди попередніх інстанцій при вирішенні цього спору мали вказати на нікчемність спірного договору, і одночасно вирішити питання про застосування наслідків недійсності нікчемного правочин, чого зроблено не було.

Слід звернути увагу на те, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин позивач користувався предметом лізингу (вказаний вище транспортний засіб), який належить на праві власності відповідачеві.

Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов'язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов'язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об'єкт лізингу.

Крім того, за змістом Глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов'язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов'язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов'язаннях. Натомість, для кондикційних зобов'язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов'язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування позивачем транспортним засобом відповідача за своїм змістом є кондикційними.

Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов'язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла таких правових висновків про застосування частини першої статті 1212 ЦК України до правовідносин щодо фактичного використання майна без достатньої підстави у постанові від 23 травня 2018 року по справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77 цс 18) і підстави для відступу від таких висновків відсутні.

Отже, при застосуванні наслідків нікчемності договору фінансового лізингу, суд повинен повернути сторони договору в попереднє становище з урахуванням наведених вище роз'яснень.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений процесуальними повноваженнями на встановлення обставин справи чи оцінку зібраних при її розгляді доказів, а тому Верховний Суд не може вирішити питання про застосування наслідків нікчемності спірного договору фінансового лізингу. Між тим, позивач у справі не обмежений у процесуальному праві на звернення до суду з самостійним позовом про застосування наслідків нікчемності спірного договору фінансового лізингу, передбачених статтею 216 ЦК України, а відповідач може захистити свої права у спосіб, передбачений статтею 1212 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильних по суті висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій справі щодо визнання недійсним правочину, який є нікчемним.

Частиною другою статті 410 ЦПК України касаційний суд обмежено у праві на скасування правильного по суті та законного рішення з одних лише формальних міркувань, а тому касаційну скаргу ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а судові рішення у справі без змін.

Слід зазначити, що відповідачем у справі заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності за вимогами цього позову.

Відповідно до вимог частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Тому, при вирішенні питання щодо застосування наслідків нікчемності спірного договору, слід встановити наявність чи відсутність підстав для застосування правового механізму частини четвертої статті 267 ЦК України з урахуванням вимог частини третьої статті 261 ЦК України. Однак, у цій справі питання щодо застосування наслідків нікчемного правочину не вирішувалося, а тому вимоги клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності до уваги касаційним судом не беруться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська