Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 643/14830/16-ц

провадження № 61-2283 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду

м. Харкова у складі судді Скотара А. Ю. від 27 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів:

Бровченка І. О., Кіся П. В., Хорошевського О. М. від 07 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) про визнання недійсними пункту 1.1, підпунктів 3.3.15, 3.3.16, пунктів 3.4, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 кредитного договору.

Позов мотивовано тим, що 04 квітня 2008 року між ним та банком був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого йому було надано кредит у розмірі 10 тис. доларів США під 13% річних, строком користування до 03 квітня 2023 року. 28 жовтня 2008 року сторони уклали додаткову угоду про внесення змін до договору, якою з 20 жовтня 2008 року процентна ставка збільшена до 15 % річних. Вказує,що збільшення відсоткової ставки суперечить частині п'ятій статті 11, частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливим та таким, що не відповідає принципу добросовісності, призводить до дисбалансу прав і обов'язків споживача. Крім того, умови договору не містять повних умов кредитування, а саме інформації про форми кредитування, сукупну вартість кредиту, вартість послуг на його оформлення, страхування, варіанти повернення, обсяги платежів, графіку погашення тощо.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся до суду із позовом поза межами позовної давності, про застосування якої заявив відповідач, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач був ознайомлений з умовами договору, не заперечував проти них, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін було вільним, будь-яких доказів протилежного позивачем не надано. За кредитним договором позичальник підтвердив, що він до укладення цього договору отримав повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту, тривалий час виконував умови кредитного договору, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання реальних наслідків.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні договору банком не були дотримані вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Національного банку України № 168

від 10 травня 2007 року, оскільки йому не було запропоновано жодних варіантів кредитування та не надано у письмовій формі інформації, передбаченої у статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: про умови кредитування, орієнтовну сукупність вартість кредиту, наявні форми кредитування за коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, варіанти проведення кредиту. Також банком не було надано достовірної інформації щодо кредиту, умов кредитування, валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, незаконно встановлено збір за дії, які банк вчиняє на власну користь.

У лютому 2018 року від ПАТ «Укрсоцбанк» надійшли заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких банк посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених судових рішень.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 квітня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 10 тис. доларів США під 13% річних на строк до 03 квітня 2023 року на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

28 жовтня 2008 року між тими ж сторонами укладено додаткову угоду про внесення змін до договору кредиту від 04 квітня 2008 року, за якою встановлена процента ставка за користування кредитом на рівні

15 % річних.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 просив визнати недійсним пункт 1.1 договору щодо збільшення процентної ставки з 13 % до

15 % річних, а також підпункти 3.3.15, 3.3.16 пункту 3.3, пункти 3.4, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 кредитного договору.

Підпунктами 3.3.15 та 3.3.16 пункту 3.3. договору передбачено, що в день укладання цього договору позичальник сплачує кредитору комісію за відкриття позичкового рахунку в розмірі 0,99 % процентів від суми кредиту по курсу НБУ та після укладання договору та видачі кредиту комісію за ведення кредитної справи в розмірі 0,3 % від суми кредиту по курсу Національного банку України. Протягом першого та другого року в користування кредитом у разі дострокового погашення кредиту (частину кредиту) в день такого погашення сплачувати на користь кредитора комісію у відповідних розмірах, встановлених в підпункті 3.4.1 цього договору.

Пункт 3.4 кредитного договору містить умови щодо дострокового погашення кредиту.

У разі прострочення позичальником терміну сплати комісії за оформлення кредитної справи та відкриття позичкового рахунку, визначеного в підпункті 3.3.15 договору, терміну сплати комісії за дострокове повернення кредиту (частини кредиту), визначеного в підпункті 3.3.16 договору, строків сплати процентів, визначених в пункті 2.4 договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених будь-яким з пунктів 1.1, 2.6.3, 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4 договору позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасної сплати суми за кожний день прострочки, що діє в цій період (пункт 4.2 кредитного договору).

Пунктами 4.3, 4.5 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог підпунктів 3.3.2 - 3.3.18 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3 процентів від суми кредиту, визначеного пунктом 1.1 цього договору, за кожний випадок. У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених підпунктами 3.3.2 - 3.3.8, 3.3.12 - 3.3.14 та 3.3.14 цього договору, порушення позичальником умов договорів, визначених пунктом 1.3 цього договору, протягом більше, ніж десять робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). У разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених у підпунктах 3.3.8 - 3.3.9 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Установивши, що спірний кредитний договір та додатковий договір до нього підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суд апеляційної дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для визнання пунктів 1.1 (щодо збільшення процентної ставки за домовленістю сторін) та 3.4 (щодо умов дострокового погашення кредиту) кредитного договору недійсними.

Посилання в касаційній скарзі на ненадання позичальнику інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, як на підставу визнання недійсними вказаних пунктів кредитного договору, передбачену частиною першою статті 215 ЦК України та частиною четвертою

статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими з огляду на таке.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту частини першої статті 638 та статті 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Згідно із змістом укладеного сторонами кредитного договору такі умови договором передбачено (а. с. 5-11).

Не можна погодитися з доводами касаційної скарги про те, що відповідач не ознайомив позивача з інформацією про сукупну вартість кредиту та умови кредитування, оскільки в умовах кредитного договору зазначено особу та місце знаходження кредитодавця, кредитні умови, зокрема, порядок надання кредиту та сплати заборгованості, щомісячну суму платежу та строк внесення чергового платежу і строк його повернення, цільове використання грошових коштів, права та обов'язки сторін і їх відповідальність за невиконання умов кредитного договору.

Отже, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. В умовах договору міститься повна інформація стосовно умов кредитування, зокрема зазначено: сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, штрафні санкції та комісії. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та надалі частково їх виконував, що свідчить про згоду ОСОБА_4 з умовами спірного договору.

Підпунктами 3.3.15 та 3.3.16 пункту 3.3 та пунктами 3.4, 4.2, 4.3, 4.5 кредитного договору передбачено сплату комісії за обслуговування кредиту та відповідальність за прострочення або несплати комісії.

Разом з тим, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги про визнання недійсними підпунктів 3.3.15 та 3.3.16 пункту 3.3 та пунктів 4.2, 4.3, 4.5 кредитного договору (щодо сплати комісії) з тих підстав, що ці умови договору в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими заслуговують на увагу з огляду на таке.

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168 (чинних на час укладення договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі

№6-1746цс16.

Суд апеляційної інстанцій, дійшовши висновку про те, що позивач був обізнаний та належним чином проінформованим, зокрема, про сплату позивачем додатково, крім відсотків за кредитом, комісії за обслуговування кредитної заборгованості, не звернув уваги, що встановивши в кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту та відповідальність за її несвоєчасну сплату, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, що суперечить закону.

Отже, суд апеляційної інстанції неправильно застосував вище вказані норми матеріального права, що відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в цій частині із ухваленням нового.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Укрсоцбанк» подало заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позивача (а. с. 40-41, 58).

Згідно з статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Судами встановлено, що позивач обізнаний про умови кредитного договору, зокрема оспорюваних пунктів 3.3.15 та 3.3.16 пункту 3.3 та пунктів

3.4, 4.2, 4.3, 4.5, з моменту укладення кредитного договору - з 04 квітня

2008 року, а з позовом до суду ОСОБА_4 звернувся у листопаді

2016 року. Отже, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами, зокрема щодо визнання недійсними вказаних пунктів кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_4 про визнання несправедливими умови підпунктів 3.3.15 та 3.3.16 пункту 3.3 та пунктів 4.2, 4.3, 4.5 кредитного договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту та відповідальності за її несплату або несвоєчасну сплату, проте враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, у позові в цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду у касаційному порядку, оскільки скасоване судом апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 412 ЦПК Українивстановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення законуабо застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання частково недійсним кредитного договору від 04 квітня 2008 року щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту, відповідальності за її несплату або несвоєчасну сплату скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в частині визнання недійсними підпунктів 3.3.15 та 3.3.16 пункту 3.3 та пунктів 4.2, 4.3, 4.5 кредитного договору від 04 квітня 2008 року відмовити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк