Справа № 338/713/17
Провадження № 22-ц/779/749/2018
Головуючий у 1 інстанції Круль І. В.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.,

секретаря Капущак С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Богородчанської селищної ради, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - Богородчанська районна державна нотаріальна контора про визнання недійсним рішень Богородчанської селищної ради, свідоцтв про право власності та визнання права власності на частину будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду від 16 квітня 2018 року у складі судді Круль І.В., ухвалене в смт.Богородчани, повний текст якого виготовлено 26 квітня 2018 року,-

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_7, шлюб між якими було укладено 17.02.1979 року.

Рішенням Богородчанської селищної ради від 09.02.1979 року №3 ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку площею 700 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 та встановлено строк початку будівництва не пізніше 09.02.1980 року та закінчення 09.02.1982 року.

На цій земельній ділянці наприкінці 1982 року батьки за спільні кошти збудували будинок та надвірні споруди. Позивач стверджує, що це будинковолодіння належало її батькам на праві спільної сумісної власності подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась позивачка, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки - ОСОБА_7

29.06.1985 року батько одружився вдруге із ОСОБА_3, з якою у них народилось двоє дітей - ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

Рішенням Богородчанського районного суду від 03.03.1992 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано.

17.03.1992 року припинення шлюбу зареєстровано у відділі ДРАЦСу Богородчанського районного управління юстиції.

Відповідно до ст.44 КпШС, який був чинним на час розлучення, шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах РАЦСу.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивачки. Після його смерті відкрилась спадщина на вищевказане будинковолодіння.

Спадщину прийняли спадкоємці першої черги в рівних долях, а саме позивачка та відповідачі, про що державним нотаріусом всім було видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.1994 року.

Позивач вважає вказане свідоцтво незаконним і таким, що порушує її право на спадок.

Посилаючись на положення ЦК України, в редакції 1963 року, чинній на час відкриття спадщини, позивач вказала, що відповідач ОСОБА_3 приховала від нотаріуса факт її розлучення зі спадкодавцем 17.03.1992 року, тобто напередодні смерті останнього, а відтак вона не могла спадкувати як спадкоємець першої черги по закону і безпідставно отримала у спадок після смерті колишнього чоловіка 1/4 будинковолодіння.

Крім того, позивачка зазначила, що після смерті її матері - ОСОБА_7 у 1984 році вона разом з батьком порівну успадкували материну частку будинку, яка належала покійній на праві спільної сумісної власності подружжя, тобто по 1/4 частині.

Враховуючи таку обставину, після смерті батька у 1992 році спадкова маса складалась не з цілого будинковолодіння, а лише з 3/4 його частки, яка власне і підлягала поділу лише між дітьми покійного ОСОБА_6

Таким чином, на думку позивачки, вона має право на 1/2 спірного будинковолодіння (1/4 після смерті матері та 1/4 після смерті батька).

Також позивач вказала, що спадок оформлений нотаріусом на підставі правовстановлюючого документа - Свідоцтва про право власності на жилий будинок від 10.11.1993 року, виданого на ім'я покійного ОСОБА_6 Документ не підписаний головою селищної ради та не містить печатки.

Позивач вважає незаконним і рішення Богородчанської селищної ради від 14.10.1993 року №87 «Про затвердження акту держкомісії» про прийняття в експлуатацію будинку АДРЕСА_2 та оформлення права власності за померлим, оскільки відповідно до ст.9 ЦК України в редакції 1963 року в момент смерті припиняється цивільна правоздатність фізичної особи.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка вважає незаконними всі наступні документи про право власності на спірне будинковолодіння, а саме рішення Богородчанської селищної ради №17 від 17.01.2006 року про визнання права власності на будинковолодіння та свідоцтва про право власності від 03.05.2006 року.

В обґрунтування причин пропуску строку позовної давності ОСОБА_2 зазначила, що про порушення свого права вона дізналась 22.06.2016 року, коли отримала в органах ДРАЦСу документи про народження своїх батьків та укладення шлюбів, звідки довідалася, що шлюб між її батьком та ОСОБА_3 було припинено 17.03.1992 року, тобто до моменту відкриття спадщини.

З наведених підстав позивач просила:

1. поновити строк позовної давності;

2. визнати недійсними:

- рішення Богородчанської селищної ради №87 від 14.10.1993 року;

- свідоцтво про право власності на будинковолодіння від 10.11.1993 року, видане на ім'я ОСОБА_6;

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.01.1994 року;

- рішення Богородчанської селищної ради №17 від 17.01.2006 року;

- свідоцтво про право власності від 03.05.2006 року, видане на ім'я відповідачів;

- реєстрації права власності на спірне будинковолодіння.

Рішенням Богородчанського районного суду від 16 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

ОСОБА_2 на рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт посилається на те, що порушення її прав мало місце, коли їй виповнилося лише 10 років. У 15-річному віці їй призначили опікуна, який у 1996 році в інтересах підопічної подав до суду позов про розподіл будинку. Згідно з мировою угодою, затвердженою судом ОСОБА_2 отримала частку будинковолодіння в натурі, яка ще раніше була визначена розрахунково нотаріусом у 1994 році при видачі свідоцтва про спадщину всім спадкоємцям за законом, включивши у їх число і відповідачку ОСОБА_3, яка не мала права спадкувати як спадкоємець першої черги.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_3, скориставшись віком позивачки та відсутністю опікуна, подала нотаріусу підроблений дублікат свідоцтва про шлюб, на підставі якого та включила ОСОБА_3 у коло спадкоємців першої черги, не зважаючи на той факт, що на час смерті спадкодавця остання вже не була його дружиною.

Про ту обставину, що шлюб між покійним батьком та ОСОБА_3 припинено напередодні смерті батька апелянт дізналась випадково, при отриманні повторно документів про народження батьків та шлюби, а саме 22.06.2016 року.

Ознайомившись із спадковою справою, апелянт виявила, що у документах про прийняття спадщини ОСОБА_3 значиться як «дружина» покійного.

ОСОБА_2 вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо пропуску нею строку позовної давності з неповажних причин, адже на момент виникнення спірних правовідносин вона була малолітньою та не знала і не могла знати про вищенаведені обставини, якими порушено її права.

З цих підстав апелянт просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, який поновити їй строк позовної давності та задоволити заявлені вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в порядку ст.360 ЦПК України подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2

У відзиві ОСОБА_3 не погоджується з аргументами апелянта щодо поважності причин пропуску нею строку позовної давності, оскільки ОСОБА_2 мала об'єктивну можливість дізнатись про порушення свого при оформленні у 2006 році правовстановлюючих документів на частину домоволодіння, так як той час вже була повнолітньою та знала про наявність мирової угоди, затвердженої ухвалою суду в 1996 році про розподіл майна.

Крім того, судом встановлено, що станом на 1 липня 1985 року (на час одруження ОСОБА_3 з ОСОБА_6.) спірний житловий будинок був лише вимурований та накритий і не придатний для проживання, що підтверджується довідкою Богородчанської селищної ради від 05.05.1995 року.

ОСОБА_3 також звертає увагу на те, що ухвалою Богородчанського районного суду від 02.07.1996 року затверджено мирову угоду, якою поділено спірний будинок між позивачкою ОСОБА_3 та її двома дітьми - ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Судом було визначено конкретні приміщення і площі, які належать кожному. Ухвала на даний час не скасована і вона слугувала підставою для реєстрації права власності на майно.

ОСОБА_3 вважає, що при розгляді справи про розірвання її шлюбу із ОСОБА_6 вона мала право заявити позовну вимогу про поділ будинку, оскільки за час їх спільного проживання з 1985 року по 1992 рік вартість будинковолодіння істотно збільшилась, в тому числі і за рахунок коштів відповідачки, а посилання позивачки на те, що вона має право на 1/4 частки будинковолодіння після смерті матері, є необґрунтованими.

У відзиві ОСОБА_3 просила відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_2, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п.8 Розділу XIII «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року.) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_8 вимоги скарги підтримав, просив її задоволити.

ОСОБА_3 її представник ОСОБА_9,ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнали, просили відмовити в її задоволенні.

ОСОБА_5, представник Богородчанської сільської ради та представник третьої особи Богородчанської державної нотаріальної контори в засідання суду не з»явилися.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 у зв'язку із пропуском позивачкою строку позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка після досягнення нею повноліття мала об'єктивну можливість знати або могла дізнатися про порушення свого права, а також щодо сімейного стану свого батька ОСОБА_6 на час його смерті. З цього приводу суд зазначив, що ОСОБА_2 звернулася із позовом до суду 12 липня 2017 року, тобто більше ніж через вісімнадцять років після досягнення нею повноліття (ІНФОРМАЦІЯ_4.) та через одинадцять років після оформлення нею в 2006 році правовстановлюючих документів на частину домоволодіння по АДРЕСА_2. Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи позивачці було відомо про затвердження судом мирової угоди про поділ майна та виділення їй ідеальних даних 2/5, на підставі якої вона та відповідачі по справі одночасно з нею вчиняли дії по оформленню права власності на іншу частину цього ж домоволодіння. В 2006 році, на час оформлення документів на право власності на належну їй частину домоволодіння, позивачці минуло 24 роки, вона була повнолітньою, дієздатною особою, а тому могла і мала можливість дізнатися про порушення своїх цивільних прав. Будь-яких переконливих належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності позивачка суду не надала.

Переглядаючи спір в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції обгрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в сім'ї ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які зареєстрували шлюб 17 лютого 1979 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Богородчанського районного управління юстиції в Івано-Франківській області (том-1, а.с.14,17,18).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_7 (том-1, а.с. 15).

29.06.1985 року батько позивачки ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_3.(том-1, а.с.20). В цьому шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_4, 1986 року народження та ОСОБА_5, 1988 року народження.

До реєстрації першого шлюбу рішенням виконавчого комітету Богородчанської селищної ради № 3 від 09.02.1979 року ОСОБА_6 виділено земельну ділянку площею 700 кв.м. під будівництво індивідуального житлового будинку та встановлено строк будівництва: початок - не пізніше 09.02.1980 року, закінчення - 09.02.1982 року (том-1, а.с. 26).

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 03.03.1992 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано, а 17.03.1992 року його припинення зареєстровано у відділі ДРАЦС Богородчанського РУЮ, актовий запис № 34 (том-1, а.с.19,20).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.

Таким чином, шлюб між ним та відповідачкою вже було розірвано до його смерті.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, до складу якої увійшов спірний житловий будинок з господарськими будівлями по АДРЕСА_2.

За правилами ст.ст.524,529 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Оскільки ОСОБА_6 не було складено заповіту на випадок смерті, мало місце спадкування за законом, а відтак спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 могли бути в рівних частках його діти та дружина.

Відповідно до ст.ст.548,549 ЦК УРСР 1963 року, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як встановлено судом першої інстанції, на час смерті ОСОБА_6 в житловому будинку зі спадкодавцем проживали ОСОБА_3, їх діти ОСОБА_4, ОСОБА_5, та дочка від першого шлюбу ОСОБА_2

Спірний житловий будинок та господарські будівлі були прийняті в експлуатацію 20.09.1993 року, тобто вже після смерті ОСОБА_6, що підтверджується актом прийомки в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку та господарських приміщень індивідуального забудівника ОСОБА_6

17 січня 1994 року державний нотаріус Богородчанської державної нотаріальної контори видала свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частках, яку прийняли дружина ОСОБА_3, діти ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (том-1, а.с.12).

Встановлено, що на момент видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.01.1994 року позивачка ОСОБА_2 була неповнолітньою.

Рішенням виконавчого комітету Старобогородчанської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 16 січня 1996 року № 1 неповнолітній ОСОБА_2, як сироті було призначено опікуна ОСОБА_11 (том-1, а.с.144).

Діючи в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, в 1996 році ОСОБА_11 звернувся до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про поділ будинку.

Як вбачається з описової частини копії ухвали Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 липня 1996 року, наданої апеляційному суду на виконання ухвали Апеляційного суду ІваноФранківської області від 11.07.2018 року, ОСОБА_11 пред'явив позов в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про реальний поділ будинку АДРЕСА_2.

Позивач ствердив, що неповнолітня ОСОБА_2 має право на 1/2 частину будинку після смерті батьків. На таку ж частину має право відповідачка та її неповнолітні діти. В судовому засіданні позивач та відповідач заявили, що уклали мирову угоду щодо реального поділу будинку. Тому просять затвердити її, а провадження в справі закрити. Суд вважає, що мирова угода не суперечить закону та не обмежує чиїх-небудь прав чи охоронюваних законом інтересів. Про наслідки закриття провадження в справі , передбачені ст.228 ЦПК, сторони попереджені.Керуючись ст..227 п.5 ЦПК України, суд ухвалив: Укладену між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 мирову угоду затвердити.

Згідно затвердженої мирової угоди сторонам будинку АДРЕСА_2 належить: кухня, площею 13,0 кв.м. № 1-2; комора, площею 9,9 кв.м. № 1-3; жила кімната, площею 23,6 кв.м. № 1-4; шиферне покриття розміром 10,49 кв.м. проти кухні і комори, що в ідеальних даних становить 2/5, а ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить: веранда площею11,7 кв.м. № 1; коридор площею 10,5 кв.м. № 1-1; жила кімната площею 28,5 кв.м. № 1-5; жила кімната площею 18,2 кв.м., що в ідеальних даних становить 3/5.

Ухвала набрала законної сили 12 липня 1996 року , оскаржена не була (том-2, а.с.148).

В силу ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 5 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як вбачається зі змісту ухвали, «позивач ствердив, що неповнолітня ОСОБА_2 має право на 1/2 частину будинку після смерті батьків. На таку ж частину має право відповідачка та її неповнолітні діти. В судовому засіданні позивач та відповідач заявили, що уклали мирову угоду щодо реального поділу будинку».

Тобто за наслідком розгляду спору, сторони узгодили розподіл будинку отриманого в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6

Таким чином, сторона позивача заявила претензію про поділ будинку, виходячи з права неповнолітньої ОСОБА_2 на 1/2 частину спірного будинку після смерті батьків.

У період з 1996 року по 2006 рік відповідач ОСОБА_3 отримала дозвіл на добудову та коректуру частини житлового будинку, яка належала їй та її двом неповнолітнім дітям згідно ухвали Богородчанського районного суду від 02 липня 1996 року (том-1, а.с.132-134, 141).

В грудні 2005 року позивачка ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 звернулися до Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації з заявами про виготовлення технічних паспортів і визначення ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння, а 16 грудня 2005 року були складені два технічні паспорти на садибний індивідуальний житловий будинок на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (том-1, а.с. 29-31, 132-134).

В січні 2006 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулися до Богородчанської селищної ради з заявами про визнання за ними права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету від 17 січня 2006 року № 17 за ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було визнано право власності на 70/100 житлового будинку, а за ОСОБА_2 - визнано право власності на 30/100 житлового будинку по АДРЕСА_2. (т.1, а.с.21).

03 травня 2006 року Богородчанська селищна рада видала ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, а ОСОБА_2 - свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2.

Згідно даних свідоцтв ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 належить 70/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_2, а ОСОБА_2 - 30/100 частини цього ж домоволодіння (том-1, а.с. 205, 207).

Право власності на нерухоме майно ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 було зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ 03 травня 2006 року, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10530673 та №10530751 (том-1, а.с. 206, 208) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (том-1, а.с. 24-25).

Відповідно до даних свідоцтв про право власності на нерухоме майно, домоволодіння по АДРЕСА_2 в цілому складається з: житлового будинку, А, 121,6 кв.м.; літньої кухні, Б, 19,6 кв.м.; сараю, В, 28,0 кв.м.; вбиральні, Д; вбиральні, Г; криниці, №; огорожі, 1.

В свідоцтвах про право власності на нерухоме майно вказано, що ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить: в літері А: приміщення 2-3 - коридор, площею 10,5 м.кв., 2-4 - житлова, площею 15,6 м.кв., 2-5 - житлова, площею 12,1 м.кв., 2-6 - житлова, площею 18,2 м.кв., літ. а - веранда, площею 11,5 м.кв., літ. а1- веранда, площею 7,2 м. кв., літ. Б - літня кухня, літ. В - сарай, літ. Д - вбиральня, 1/2 криниці №, 1/2 огорожі № 1, що складає 70/100 частини.

ОСОБА_2 належить: в літ. А:- приміщення 1-1 - коридор, площею 9,9 м. кв., 1- 2 - кухня, площею 14,7 м. кв., 1-3 - житлова, площею 23,6 м.кв., літ. Г - вбиральня, 1/2 криниці №, 1/2 огорожі №1, що складає 30/100 частини.

Після отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно, відповідачка ОСОБА_3 15 червня 2006 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0479 га, цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в АДРЕСА_2.

Надаючи правову оцінку вищенаведеним обставинам справи в їх сукупності, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року.

Відповідно до статей 71, 76, 80 ЦК Української РСР (в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин) статей 257, 261 Цивільного кодексу України (в редакції, чинної на час розгляду справи) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частина перша статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Частиною третьою, четвертою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частиною п'ятою статті 267 ЦК України передбачено, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено в ході розгляду та вбачається з матеріалів справи, у 1996 році сторона позивача в особі її опікуна зверталася до суду з позовом щодо поділу спірного будинку в порядку спадкування. Тобто сторона розуміла і заявляла свої претензії.

З часу набуття ОСОБА_2 повноліття, остання не вживала заходів щодо забезпечення обізнаності про стан своїх майнових прав, а у 2006 році вже будучи повнолітньою, оформляла право власності на частку у спірному будинку на підставі ухвали Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 липня 1996 року.

Тому як правильно зазначив суд першої інстанції, здійснюючи таке оформлення та будучи повнолітньою, ОСОБА_2 мала об'єктивну можливість дізнатися і повинна була дізнатися про порушення свого права, як про наявність частки після смерті матері, так і про сімейний стан свого батька.

Крім того, з часу набуття повноліття ОСОБА_2 не вжила заходів щодо оскарження ухвали Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 02 липня 1996 року.

Натомість у 2006 році ОСОБА_2 разом з відповідачами добровільно оформила право власності та отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 30/100 домоволодіння по АДРЕСА_2 та зареєструвала право власності саме на таку частку домоволодіння (том-1,а.с.207,208)

Як пояснили в засіданні апеляційного суду сторони, спір виник після оформлення права, внаслідок суперечок щодо використання належних сторонам та юридично оформлених часток будинку та землі.

А відтак апеляційний суд відхиляє аргументи позивача щодо поважності причин пропуску строку позовної давності в силу віку позивача та незнання з цієї причини про порушене право.

Що ж стосується доводів ОСОБА_2 на неправомірне спадкування відповідачкою ОСОБА_3 1/4 частки у спадщині по смерті її колишнього чоловіка ОСОБА_6, то з приводу цієї обставини позивачкою не надано суду належних та достовірних доказів про час, з якого про такі обставини останній стало відомо.

Посилання ОСОБА_2 на те, що про сімейний статус свого батька ОСОБА_6 на час відкриття спадщини вона дізналася лише 22.06.2016 року при отриманні в органах ДРАЦСу документів про укладення шлюбів, не можна вважати достатніми на підтвердження такої обставини.

Позивач не представила доказів, які об»єктивно вказують за яких обставин вона дізналася про такий факт саме в 2016 році, докази звернення , їх причина і т.п. Сам Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян датований 22.06.2016 року таку обставину не підтверджує.

Отже, як правильно встановив суд першої інстанції, ОСОБА_2 звернулася із позовом з пропуском строку звернення та не вказала поважних причин для його відновлення.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Як зазначено у п.11 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року N 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В ході апеляційного перегляду справи стороною апелянта не надано інших доказів на доведення обставини поважності пропуску позивачкою строків позовної давності на спростування висновків суду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховую наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду від 16 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2018 року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

Матківський Р.Й.