Справа № 404/3703/17
Номер провадження 2/404/469/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2018 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Бершадської О.В.,

за участі секретаря - Муравйової С.Ю.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_2,

відповідачі-ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2,

перекладач-Слободяник О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 червня 2017 року відкрито провадження по вказаній цивільній справі та призначено судове засідання.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон який встановлює нові обов»язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ухвали цього ж суду від 27.02.2018 року, продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження. Призначено підготовче засідання та 03.05. 2018 закрито підготовче засідання , справа призначена до судового розгляду( а.с.115) .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом на право на спадщину за законом. В даному будинку також зареєстровані його дружина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_1, ОСОБА_2, які з 2012 року у будинку не проживають по даний час. Добровільно виїхали з будинку та проживають окремо. Домовленості стосовно проживання відповідачів у будинку між ними не має. Тому , з посиланням на ст.391, ч.2 ст. 405 ЦК України просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідачі позов не визнали, у його задоволенні просили відмовити повністю, вважають поданий позов безпідставним та необґрунтованим. Зазначали, що позивач їх самоправно виселив із спірного житлового приміщення, заборонив їм ним користуватися та змінив замки на вхідних дверях. Залишившись у безвихідній ситуації вони змушені винаймати інше житло. Окрім того, позивач позбавляє права користування доньку відповідачки ОСОБА_1, малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вважають, що для того, щоб позбавити права користування спірним житлом малолітню дитину, позивач має надати дозвіл органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи не має. Крім того, якщо вони будуть визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то вони ризикують втратити можливість отримання пенсії у зв»язку з інвалідністю за місцем своєї реєстрації ( а.с. 62-64).

Допитаний , за клопотанням позивача, в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що він давно знайомий з сім»єю ОСОБА_3 Ще в 2012 році він приїхав до нього додому та побачив зібрані речі відповідачів, які їх самостійно забрали та пішли з дому, а на його питання що сталося, нічого не відповіли. Саме з 2012 року сторони припинили спільно проживати , та не допомагали позивачу у ремонті будинку, коли сталася пожежа.

Свідок ОСОБА_7 в суді пояснив, що він є товаришем позивача та дійсно підтверджує той факт, що з 2012 року відповідачі не проживають у житловому приміщенні по даний час, ніяких перешкод позивач їм не чинив .

Свідок ОСОБА_8 в суді пояснила, що її чоловік з позивачем товаришують , вони разом працювали у Іспанії. Після приїзду позивача з Іспанії , з 2012 року вона почала доглядати за будинком та готувала їжу для позивача за відповідну оплату. На питання де його дружина та діти, позивач нічого не відповів, оскільки нічого не знав . Коли будинок згорів, він звернувся до доньок по допомогу, проте вони йому відмовили. За кошти, які позивач взяв у борг у її чоловіка , він самостійно відремонтував будинок.

Вислухавши виступи учасників справи, пояснення свідків, дослідивши матеріали , суд приходить до висновку про задоволення вимог, з наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов»язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України).

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).

Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.03.1985 року, та який рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.03.2018 року , розірваний (а.с.67).

Від шлюбу мають доньок ОСОБА_2 та ОСОБА_1, які є повнолітніми .

ОСОБА_4 у будинку, АДРЕСА_2 зареєстрована з 12.06.1996 року, ОСОБА_1 з 17.08.2001 року та ОСОБА_2 з 31.08.2005 року (а.с. 11-12, 20-22).

Право власності на 99/400 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, ОСОБА_9 набув відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10, виданого 05.04.2012 року . Дана обставина підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом , Витягом про державну реєстрацію прав , Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі ( а.с. 7-9). Крім того, на момент реєстрації відповідача ОСОБА_4 у даному будинку, власником 33/400 часток будинку був ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.10.1985 року, НОМЕР_4 ( а.с. 13).

Позивачем була проведена реєстрація зміни прізвища з ОСОБА_3 на ОСОБА_9, про що в книзі реєстрації актів про переміну прізвища, імені, по батькові 12.06.2003 року зроблено запис № 27, що підтверджується свідоцтвом про переміну прізвища серії НОМЕР_2 від 12.06.2003 p., виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського управління юстиції (а.с.48).

Крім того, позивачем вдруге була проведена реєстрація зміни прізвища з ОСОБА_9 на ОСОБА_3, про що 29.01.2013 року складено відповідний актовий запис № 6, що підтверджується свідоцтвом про зміну прізвища серії НОМЕР_3 від 29.01.2013 p., виданого Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області (а.с.47).

З матеріалів позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду із позовом про визнання його дружини та доньок такими, що втратили право користування житлом з підстав передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України, які без поважної причини не проживають у цьому житлі понад один рік.

Звертаючись із таким позовом позивач визнавав, що відповідачі вселились до житла, яке є його власністю, як члени його сім'ї . Законність вселення та проживання відповідачів у даному житлі позивач не оспорює.

Тобто відповідачі, вселяючись до будинку, перебували у статусі членів сім'ї як власника будинку .

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За своєю правовою природою це право проживання є правом сервітутного типу і відноситься до особистих сервітутів. Об'єктом даного сервітуту є право обмеженого користування частиною житлового приміщення визначеною власником житлової площею. Власник житла і член його сім'ї можуть домовитись про інші умови припинення права користування житлом.

На позивача, як особу яка ставить питання щодо виселення членів своєї сім'ї, покладається обов'язок довести, що вони не проживають у житлі, яке є його власністю понад один рік.

Доказами які б підтверджували не проживання відповідачів за місцем їх реєстрації можуть бути покази свідків, та акти про відсутність відповідачів у місці реєстрації.

Позивач надав до суду, як доказ відсутності відповідачів за місцем реєстрації, довідку ( а.с. 17), довідку про склад сім»ї №328 від 20.06.2017 року та №20 від 08.08.2017 року , видану головою квартального комітету №18 ( а.с. 51,52) та окрім того, факт не проживання більше одного року , зокрема з 2012 року, підтвердили допитані у судовому зсіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та спростували позицію відповідачів щодо перешкод , які ніби-то чинив їм позивач.

Також під час розгляду справи встановлено, що відповідачі не проживають у даному будинку , у зв'язку із переїздом у інше місце проживання за адресою АДРЕСА_4.

Відповідно до ст. 2 та ст. 5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, а саме: добровільне залишення місця проживання за адресою АДРЕСА_1 відповідачами з 2012 року ; відсутністю будь-яких особистих речей відповідачів у даній квартирі з часу їх переїзду; відсутність звернень відповідачів з часу переселення й на час розгляду даної справи судом за захистом порушеного права про усунення перешкод у користуванні житлом, зобов»язання передати ключі від вхідних дверей з підстав чинення їм перешкод позивачем ; факт перебування квартири у власності позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати причини не проживання відповідачів за зазначеною адресою неповажними, а самих відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням за даною адресою з підстав, що вони більше року там не проживають, однак, будучи зареєстрованими за вказаною адресою створюють перешкоди власнику (позивачу) в користуванні даним житлом на власний розсуд, відтак позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідачів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. ст. ст. 12, 13, 81,141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житлом за адресою: АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір, з кожного, в розмірі по 213,33 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Кіровоградської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції від 3 жовтня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди (Кіровський районний суд м. Кіровограда).

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1;

відповідач: ОСОБА_4, місце проживання: АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено;

відповідач: ОСОБА_1, місце проживання: АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено;

відповідач: ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків не встановлено

Повне судове рішення складено 14.09.2018 року

Суддя Кіровського О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда