Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 341/1395/16-ц

провадження № 61-12880св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальне підприємство «Житловик»,

третя особа - директор комунального підприємства «Житловик» Марчук Віктор Іванович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2016 року у складі судді Гаполяка Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до комунального підприємства «Житловик» (далі - КП «Житловик»), третя особа - директор КП «Житловик» Марчук В. І., про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначила, що з 01 травня 2001 року вона працювала на посаді секретаря-друкарки в КП «Житловик», наказом директора підприємства від 13 липня 2016 року її звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності працівників.

Вважає, що при її звільненні роботодавцем не дотримано вимог трудового законодавства, оскільки наказ про звільнення винесено при відсутності згоди профспілкової організації на це, їй не запропоновано всі наявні на підприємстві посади, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Враховуючи наведене, позивач просила визнати протиправним та скасувати наказ директора КП «Житловик» від 13 липня 2016 року № 218-к про її звільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності працівників; поновити її на роботі на посаді друкарки з 13 липня 2016 року та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що роботодавцем дотримано вимоги трудового законодавства при звільненні позивача з роботи, запропоновано вакантну посаду, яку вона могла виконувати, він звернувся до профспілкової організації, яка надала немотивовану відмову у наданні згоди на звільнення позивача із займаної посади.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що на час звільнення позивача з роботи на підприємстві були вакантні посади вантажника, електромонтера та слюсаря, які не могли бути запропоновані позивачу в силу специфіки робіт. Крім того, при вирішенні питання щодо надання згоди на звільнення позивача, члени профспілкової організації при голосуванні утрималися з одним голосом «проти», а проголосували за пропозицію «запропонувати посаду відповідно до освіти та вакансії», що не може вважатися обґрунтованою відмовою у наданні згоди на розірвання трудового договору.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із тривалим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві. Вона пропрацювала на підприємстві близько 20 років, при скороченні чисельності працівників на підприємстві залишено працівників із набагато меншим стажем роботи ніж у неї. Крім того, їй не було запропоновано всіх вакантних на підприємстві посад, не прийнято до уваги, що вона за сумісництвом працювала на вказаному підприємстві на посаді інженера-технолога, мала відповідну кваліфікацію для роботи на цій посаді, і на час її попередження та звільнення зазначена посада була вакантною. Рішення профспілкової організації, членом якої є позивач, відмовила у її звільненні із займаної посади та проголосувала за те, щоб їй було запропоновано усі вакантні посади на підприємстві. Тобто відповідачем не дотримано вимог трудового законодавства при її звільненні з роботи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

У березні 2017 року директор КП «Житловик» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 20 лютого 1996 року позивач прийнята на роботу лаборантом хімічного аналізу третього розряду дільниці водоочисних споруд водоканалізаційного господарства Бурштинської ТЕС. 30 квітня 2001 року звільнена із займаної посади у зв'язку із переведення до КП «Житловик», де 01 травня 2001 року прийнята на посаду секретаря-друкарки. В період із 03 вересня 2014 року по 01 жовтня 2015 року переведена на посаду начальника вимірювальної лабораторії на час декретної відпустки основного працівника.

У період із 19 червня по 19 серпня 2015 року виконувала обов'язки інженера-технолога ВКГ із встановленою доплатою 25 % посадового окладу.

Наказом директора КП «Житловик» від 20 квітня 2016 року № 18 внесено зміни до штатного розкладу та скорочено штат та чисельність працівників, зокрема і посаду друкарки відділу водоканалізаційного господарства.

04 травня 2016 року позивачу вручено попередження про майбутнє звільнення з роботи та запропоновано переведення на посаду лаборанта хімікобактеріального аналізу.

17 травня 2016 року на спільному засіданні адміністрації та профкому КП «Житловик» розглядалось подання адміністрації КП «Житловик» щодо погодження звільнення працівників за участю позивача. Профспілковою організацією відмовлено адміністрації в погодженні звільнення позивача.

Наказом директора КП «Житловик» від 13 липня 2016 року № 218-К позивача звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності працівників.

У пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини сьомої зазначеної статті рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування такої відмови, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілкової організації (профспілкового представника).

Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення профспілки виключає можливість виникнення цього права, суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства.

Судами надано належну оцінку висновку профспілкової організації та встановлено, що рішення про відмову у наданні згоди на звільнення позивача із роботи є необґрунтованим, що дає право роботодавцю на звільнення працівника із займаної ним посади.

Крім того, судами встановлено, що позивачу були запропоновані вакантні на підприємстві на момент попередження про звільнення та самого звільнення посади, які відповідали кваліфікації позивача, а саме посада лаборанта хімікобактеріального аналізу, від якої остання відмовилася.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належної оцінки в оскаржуваному рішенні, тобто вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 29 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик