АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 вересня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 216/3310/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1,

відповідач- Власенко ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє як законний представник малолітніх - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2016 року, в якому усунуто описку ухвалою суду від 11 січня 2017 року, ухваленого суддею Бикановим І.Р. у м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3, яка діє як законний представник малолітніх - ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В мотивування позовної заяви зазначила, що їй на праві приватної власності належить трикімнатна квартира, що розташована за адресом: АДРЕСА_1, яка набута у власність в порядку спадкування за законом після смерті її батька - ОСОБА_8 За життя ОСОБА_8 подарував квартиру своєму онуку ОСОБА_7 Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2016 року договір дарування визнано недійсним, що в свою чергу стало підставою для отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідач ОСОБА_7 будучи власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. зареєстрував в ній членів своєї родини: дружину ОСОБА_3, доньку дружини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2 Оскільки ОСОБА_7 втратив право власності на квартиру, зареєстровані у встановленому законом порядку члени його сім'ї також позбавлені права користування житловим приміщенням. Відповідачі в квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, весь тягар утримання квартири покладений на неї, як на власника, тому після уточнення позовних вимог просила суд: визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими. Що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2016 року, в якому усунуто описку ухвалою від 11 січня 2017 року, позовні вимоги задоволено. Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог. В мотивування доводів апеляційної скарги зазначають, що судом не повно з'ясовано обставини, що мають значення для розгляду справи. Зокрема вважає, що поза увагою суду залишилось, що рішенням суду про визнання договору дарування недійсним не застосовано наслідки його недійсності, спірна квартира у власність позивачу не передавалась. Право власності ОСОБА_7 не було скасовано. Судом не враховано, що свідоцтво видано нотаріусом про право на спадщину є недійсним. Судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст.ст.71,72 ЖК України. В порушення процесуальних норм, судом проведено розгляд справи в загальному, а не заочному порядку.

Позивач не скористався правом надати відзив на апеляційну скаргу.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 ( а.с.9).

Згідно довідки Криворізької об'єднаної міської довідково-інформаційної служби № 14 від 24.06.2016 року за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.12).

Згідно Акту від 14.06.2016 року затвердженого ТзОВ «Сітісервіс-КР», зазначено, що відповідачі з 2014 року не проживають за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.13).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідачі не проживають у квартирі більше пів року без поважних причин, вони втратили право користування житлом.

Проте, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції, зокрема із правовою підставою для задоволення позовних вимог.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, як новий власник.

Між сторонами виник спір, стосовно наявності правових підстав для користування відповідачами ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, квартирою що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідач ОСОБА_7 будучи власником квартири, на підставі договору дарування від 07 червня 2012 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. зареєстрував в ній членів своєї родини: дружину ОСОБА_3, доньку дружини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.12).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.05.2016 р. визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, уклдений між ОСОБА_11, яка діяла від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідченого 07 червня 2012 року ( а.с.9-11).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03 червня 2016 року позивачу ОСОБА_1, вона отримала у спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 ( а.с.7).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 ( а.с.9).

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, відповідачі згідно з положеннями ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР не є членами її сім'ї, постійно не проживають разом з нею і не ведуть спільне господарство, вселились зі згоди попереднього власника ОСОБА_7, при цьому створюють новому власнику перешкоди у користуванні її майном, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки ОСОБА_7 втратив право власності на квартиру, зареєстровані у встановленому законом порядку члени його сім'ї також позбавлені права користування житловим приміщенням.

Позивач ОСОБА_1, як новий власник спірної квартири має право на усунення перешкод, шляхом визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги відповідача та її представника, стосовно безпідставного застосування до спірних правовідносин положення ст.ст.71,72 ЖК України, які їх не регулюють, тому рішення суду на підставі положення п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 27 грудня 2016 року, скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 вересня 2018 року.

Головуючий:

Судді: