Провадження № 22-ц/812/333/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Миколаїв

Справа № 472/797/18

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Лівінського І.В.,

із секретарем - Гавор В.Б.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за позовом

Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області

до

ОСОБА_1,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Покровська сільська рада Веселинівського району Миколаївської області, Веселинівський районний центр соціальних служб для сім'ї , дітей та молоді, ОСОБА_2,

про

позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

за апеляційною скаргою

Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області

на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, ухвалене під головуванням судді Чаричанського П.О. 2 жовтня 2018 року в приміщенні цього ж суду, повний текст рішення складено 10 жовтня 2018 року

у с т а н о в и в:

У серпні 2018 року Веселинівська районна державна адміністрація Миколаївської області (далі - Веселинівська РДА) звернулась з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на користь малолітнього сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позову зазначала, що ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

17 серпня 2017 року в ході проведення рейду «Діти вулиці» в

с. Покровка за адресою: АДРЕСА_1 виявлені малолітні діти: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, які фактично знаходилися без батьківського піклування. Матір'ю дітей є ОСОБА_2, яка на той час знаходилася на стаціонарному лікуванні у Миколаївському обласному протитуберкульозному диспансері, а її співмешканець ОСОБА_1 залишивши дітей без догляду дорослих, працював на тимчасових роботах. Під час обстеження житлово - побутових умов проживання було встановлено, що житлове приміщення в жахливому стані. ОСОБА_9 мав ознаки гігієнічної занедбаності - педикульоз тяжкого ступеню, висипки та інше.

17 серпня 2017 року, малолітні: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 за узгодженням з їх батьками були тимчасово влаштовані до «Центру соціально - психологічного реабілітації дітей» м. Южноукраїнськ.

Впродовж 9-ти місяців сім'я перебувала під соціальним супроводом центру соціальних служб сім'ї, дітей та молоді, проте позитивного результату це не дало.

Посилаючись на викладене, враховуючи ухилення батька від виконання батьківських обов'язків Веселинівська РДА просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_4 та стягнути з відповідача аліменти на користь сина у твердій грошовій сумі, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 2 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Веселинівська РДА, посилаючись на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим доказам та дійшов помилкового висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, просила скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частиною першою статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Його батьками згідно з свідоцтвом про народження дитини є: батько - ОСОБА_1, мати - ОСОБА_2

Крім малолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_2 має ще трьох малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 по відношенню до яких є матір'ю одиначкою.

Матір дітей страждає на тяжке захворювання та тривалий час знаходилась на лікуванні у Миколаївському обласному протитуберкульозному диспансері. У зв'язку з цим, 17 серпня 2017 року, малолітні: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 за узгодженням з їх батьками були тимчасово влаштовані до «Центру соціально - психологічної реабілітації дітей» м. Южноукраїнськ.

Впродовж 9-ти місяців сім'я перебувала під соціальним супроводом центру соціальних служб сім'ї, дітей та молоді,

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, Веселинівська РДА посилалась на те, що відповідач не забезпечує свого сина харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, не спілкується з ним в обсязі необхідному для самоусвідомлення та розвитку, зловживає алкоголем.

Разом з тим, як пояснив ОСОБА_1 у судовому засіданні, влітку 2017 року у нього склалися тяжкі життєві обставини, у зв'язку з якими діти були тимчасово влаштовані до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Однак на даний час ситуація змінилась, він працює, отримує кошти за оренду своєї земельної ділянки, привів житлово-побутові умови до належних, які дозволяють проживати йому разом з сином. Проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 категорично заперечує.

На підтвердження цих доводів суду були надані фотознімки стану житла відповідача, які свідчать про те, що останній покращив житлово-побутові умови для проживання.

Матір малолітнього ОСОБА_2 в судовому засідання також просила не позбавляти відповідача батьківських прав, та пояснила, що при спілкуванні з сином, останній виявив бажання залишитися проживати разом з батьком.

За змістом роз'яснень, викладених у пунктах 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов'язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Суд встановив, що ОСОБА_1 з народження сина піклувався про нього, спілкувався та утримував його. Після тимчасового влаштування сина до Центру соціально - психологічної реабілітації дітей він відвідував дитину за місцем його знаходження, що не заперечувала представник Веселинівського районного центру соціальних служб та сім'ї.

Отже, зазначені обставини свідчать про те, що відповідач не втратив інтерес до дитини, цікавиться його станом та бажає, щоб син залишився з ним, для чого ним створюються всі необхідні умови .

Що стосується посилання позивача на підставу для позбавлення батьківських прав , як те, що відповідач є хронічним алкоголіком, то суд першої інстанції вірно виходив з того, що по-перше, такий діагноз відповідачу поставлено не було, а діагноз синдром залежності від алкоголізму було поставлено лікарем при зверненні відповідача зі скаргою на підвищений тиск. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували даний факт, суду надано не було.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт заперечення відповідача щодо позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Веселинівської РДА від 14 травня 2018 року, згідно якого було визнано доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_4.

До того ж, такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду ( частини 5,6 ст. 19 СК України).

За таких обставин, суд першої інстанції на підставі статті 9 Конвенції про права дитини та статті 164 СК України дійшов правильного висновку про відсутність безумовних підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. При цьому належних і допустимих доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов'язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.

Доводи позивача про те, що батько дитини постійно відмовляється від походження профілактичного лікування сина, що свідчить про його безвідповідальність, байдужість до долі дітей, нехтування своїми батьківськими обов'язками та перекладання їх на державу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки поведінка відповідача під час судового засідання навпаки свідчить про те, що він вчиняє всі необхідні дії для повернення сина у родину та створення всіх необхідних умов для його життя та розвитку.

Доказів які б безсперечно свідчили про те, що батько дитини постійно відмовляється від проходження профілактичного лікування сина матеріали справи не містять.

При вирішенні питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, колегія суддів також враховує й наступне.

Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari &aпі; Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (mutatis mutandis, справа «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), N 11057/02, пункт 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, пункт 72, від 26 жовтня 2006 року; "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. the Czech Republic), N 23499/06, пункт 57, від 21 червня 2007 року).

З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (справа «К.А. проти Фінляндії» (K.A. v. Finland), N 27751/95, пункт 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Мозер проти Австрії» (Moser v. Austria), N 12643/02, пункт 68, від 21 вересня 2006 року).

З урахуванням зазначеної практики Європейського суду, суд вважає, що позивачем не надано переконливих та зважених аргументів, які б давали підстави вважати, що проблему яка виникли у сім'ї можливо вирішити лише за допомогою роз'єднання сім'ї , позбавивши відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина.

З урахуванням всіх зазначених обставин, суд не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Веселинівської районної державної адміністрації - залишити без задоволення, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 2 жовтня 2018 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

І.В. Лівінський

Повний текст постанови складено 26 листопада 2018 року.