Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 623/2126/17

провадження № 61-12210св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ізюмське АТП»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року у складі судді Герцова О. М. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4, який діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_5, звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ізюмське АТП» (далі - ТОВ «Ізюмське АТП») про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 03 червня 2016 року він мав везти свою дочку ОСОБА_6 до державного закладу «Дитячий спеціалізований санаторій «Зелена гірка», що в місті Одесі. У нього були заздалегідь куплені квитки на потяг сполученням Харків - Одеса. Для того, щоб вчасно дістатися до місця призначення, він планував з кінцевої зупинки «ІОМЗ» їхати на рейсовому автобусі № 2 до залізничного вокзалу міста Ізюм, потім - електропотягом до міста Харкова. Однак автобус виконав рейс не за графіком, а відправився на 5 хвилин пізніше, у зв'язку з чим він разом з дочкою запізнилися на електропотяг. Тому вони вимушені були їхати до міста Харкова автобусом сполученням Слов'янськ - Харків. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 липня 2017 року вина відповідача в затримці рейсу визнана, на його користь стягнуто у повному обсязі завдану майнову шкоду. Однак, крім майнової шкоди, діями відповідача йому та доньці завдано і моральну шкоду, яка полягає у сильних душевних хвилюваннях, порушенні звичного для них способу життя. Водій автобуса грубо з ними поводився. Він є інвалідом 3-ої групи, перенесені страждання негативно позначилися на стані його здоров'я. У зв'язку з тим, що він поніс додаткові витрати на проїзд, у дочки не залишилося кишенькових коштів на відпочинок, вона постійно нервувала, відчувала себе приниженою. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Ізюмське АТП» на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 1 тис. грн та судовий збір в розмірі 640 грн, а всього - 1 640 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ТОВ «Ізюмське АТП» відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у зв'язку з понесеними позивачем додатковими витратами на проїзд у малолітньої ОСОБА_5 не залишилося кишенькових коштів на відпочинок. З урахуванням глибини та характеру душевних страждань, яких зазнала дитина, засад розумності, виваженості і справедливості, суд оцінив моральну шкоду у розмірі 1 тис. грн. Позовні вимоги ОСОБА_4 суд вважав перекладанням наслідків своїх недалекоглядних кроків стосовно власної дитини на відповідача.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення висновок суду такого змісту: «а і в зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх батьківських обов'язків». В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Зміна рішення суду першої інстанції обґрунтована тим, що висновок про неналежне виконання ОСОБА_4 своїх батьківських обов'язків є припущенням.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просив скасувати Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є несправедливими, заявлена сума на відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 тис. грн є повністю обґрунтованою, необхідною та достатньою. З вини відповідача його дочка могла зовсім не потрапити до санаторію. Водій автобуса грубо себе поводив, ображав його і дочку.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 23 червня 2016 року ОСОБА_4 мав везти свою дочку ОСОБА_6 до державного закладу «Дитячий спеціалізований санаторій «Зелена гірка», що в місті Одесі.

Виконання рейсу автобусом маршруту № 2 відбулося не за графіком, що призвело до запізнення ОСОБА_4 на електропоїзд та необхідності придбати для нього і дочки квитків на автобус сполученням Слов'янськ - Харків.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Ізюмське АТП» про відшкодування майнової шкоди позов задоволено. Цим рішенням встановлено вищевказані обставини та стягнуто з ТОВ «Ізюмське АТП» на користь ОСОБА_4 майнову шкоду в розмірі 168 грн 88 коп., що становить вартість двох квитків на автобус.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що він з дочкою перенесли сильні душевні хвилювання, водій автобуса грубо з ними поводився, дитина не отримала запланованих грошових коштів.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зав'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанцій, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про заподіяння дочці позивача моральної шкоди неправомірними діями відповідача, правильно визначив розмір відшкодування цієї шкоди, який є необхідним і достатнім, враховуючи принцип розумності і справедливості, що повністю відповідає вимогам статей 23, 1167 ЦК України та вищевказаним роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України.

Тому не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення є несправедливими, а присуджена сума на відшкодування моральної шкоди - недостатньою.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку в їх сукупності та взаємозв'язку.

Рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанова апеляційного суду ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Передбачені законом підстави для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої (у незміненій частині) та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов