Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 321/1573/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_19
Пр. № 22-ц/778/3023/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Крилової О.В.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила усунути відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від права на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_5, спадкоємцями після смерті якої за законом є вона та онуки ОСОБА_3 і ОСОБА_4. Позивачем зазначено, що її мати за життя як людина похилого віку потребувала допомоги та постійного догляду, за станом здоров'я була позбавлена можливості самостійно пересуватися. ОСОБА_2 як дочка надавала спадкодавцю ОСОБА_5 необхідну допомогу, в зв'язку з чим мешкаючи у місті Запоріжжя, кожні вихідні приїздила до матері для надання їй допомоги, а після погіршення стану здоров'я ОСОБА_5, приблизно у травні 2001 року, позивач покинувши роботу у м. Запоріжжя переїхала проживати до матері. В той же час, брат позивача та син ОСОБА_5 - ОСОБА_7 допомоги матері не надавав, не зважаючи на погіршення стану її здоров'я. З 2006 року ОСОБА_5 взагалі втратила здатність самостійного пересування та обслуговування своїх потреб, через що догляд за нею став ще більш складним та потребував значних зусиль та витрат. В догляді за матір'ю позивачу допомагала лише її дочка. Після смерті брата позивача ОСОБА_7 у 2007 році, його дочки - відповідачі по справі, усвідомлюючи безпорадний стан ОСОБА_5 та потребу у сторонній допомозі, продовжували ігнорувати свої обов'язки щодо догляду за ОСОБА_5 Будь-якої допомоги або догляду не надавали. В той же час, для забезпечення умов, необхідних для проживання ОСОБА_5, було поміняно двері та вікна у будинку, замінено водопровід, зроблено ремонт, не зважаючи на що, відповідачі, будучи обізнаними про потреби ОСОБА_5 з цього питання, продовжували ігнорувати свої обов'язки, щодо утримання та допомоги.

Ухвалою суду першої інстанції від 29.12.2017 року (т.с. 1 а.с. 24) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 травня 2018 року (т.с.2 а.с.38-40) в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с.46-52) просила рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а в разі наявності підстав скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, ухвалити окрему ухвалу щодо порушень допущених суддею Михайлівського районного суду ОСОБА_19, щодо ігнорування норм ЦПК та Конституції України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, саме останньою керувався суд першої інстанції при розгляді цієї справи та ухваленні оскаржуємого рішення, саме останньою також має керуватись апеляційний суд при перегляді законності та обґрунтованості останнього у цій справі.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується (п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року).

В автоматизованому порядку у цій справі визначено склад колегії суддів апеляційного суду: головуючий суддя Гончар М.С., судді Кочеткова І.В. та Маловічко С.В. (т.с. 2 а.с. 70).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 77) апеляційне провадження у цій справі відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 79).

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали відзиви на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (т.с. 2 а.с. 85-91, 93-99).

В автоматизованому порядку 11.09.2018 року у цій справі суддею Криловою О.В. замінено суддю Кочеткову І.В. у зв'язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 2 а.с. 106-107).

У судове засідання 13 вересня 2018 року повідомлені апеляційним судом належним чином про час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 82, 84, 101) відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не з'явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення апеляційному суду не подавали.

Навпаки, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційному суду заяви про розгляд цієї справи апеляційним судом за їх відсутністю (т.с. 2 а.с. 102-105).

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у дане судове засідання і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив заяви відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити, розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю позивача ОСОБА_2 та представника останньої за ордером - адвоката (т.с. 2 а.с. 108-109) ОСОБА_8

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та представника останньої - ОСОБА_8, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Таким чином, апеляційний суду перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 12- 13, 76, 78, 81, 258- 259 ЦПК України, та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача ОСОБА_2, відсутності підстав, передбачених ст. 1224 ч. 5 ЦК України, для усунення відповідачів від права на спадкування у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (свідоцтво про смерть, копія т.с. 1 а.с. 15, довідка про причину смерті: сенільна дегенерація головного мозку, копія т.с. 1 а.с. 18).

Після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно: житловий будинок і земельна ділянка (т.с. 1 а.с. 217а-227, 230, 248).

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулись її дочка ОСОБА_2, а також онуки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, батько яких ОСОБА_7, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.с. 1 а.с. 174-175, 213).

30 грудня 2015 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво на право власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 (т.с. 1 а.с. 228, 231).

14 червня 2016 року свідоцтва на право власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 отримали ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (т.с. 1 а.с. 250, 252).

Однак, позивач вважає, що відповідачі не мають права на спадкування після померлої ОСОБА_5 в силу положень ст. 1224 ЦК України, у зв'язку з чим звернулась до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд першої інстанції правильно зазначав наступне.

Відносини спадкування врегульовані діючим ЦК України, згідно зі ст. 1216 якого, спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла спадкодавця, до інших осіб спадкоємців.

На підставі ст. 1223 ч. 1 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За змістом ст. 1223 ч. 2 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняттям спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у ч.ч. 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України.

Так, згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

На підставі ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ч.1ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Ч. 1 ст. 1266 ЦК України передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живі на час відкриття спадщини.

Відповідно до абз. 2 ч.3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Ч. 5 вказаної статті передбачає, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

П. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що правила абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечувати умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, для вирішення питання про усунення від спадщини суд повинен також з'ясувати і питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України необхідно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Тобто, сукупність вказаних обставин і доведеність їх у суді у відповідності до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України дає підстави для застосування вказаної норми права.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, останні роки свого життя дійсно знаходилась у безпорадному стані внаслідок свого похилого віку, зокрема, не могла самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду. Хоча позивачем і не було надано медичних документів про незадовільний стан здоров'я ОСОБА_5, але вказана обставина була доведена свідченнями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, а також не заперечувалась самими відповідачами.

Між тим, суд першої інстанції правильно вважав недоведеною ту обставину, що ОСОБА_5 потребувала допомоги саме від відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за умови отримання її від дочки ОСОБА_2

Так, позивач ОСОБА_2 в суді першої інстанції поясняла, що за матір'ю вона фактично доглядала самостійно, до відповідачів, онуків ОСОБА_5 - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 вона не зверталася, оскільки вважала, що вони самостійно мають розуміти про необхідність надання догляду бабусі. Так само, жодний зі свідків не повідомив, що ОСОБА_5 зверталася до своїх онуків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за допомогою. Водночас, всі свідки позивача підтвердили, що ОСОБА_5 була доглянута, постійно нагодована, чиста, вчасно отримувала медичну допомогу, тощо, тобто отримувала належний догляд від своєї дочки ОСОБА_2

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що позивачем ОСОБА_2 не доведено у суді першої інстанції, що спадкодавець ОСОБА_5 потребувала допомоги саме від ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також, що останні, усвідомлюючи свій обов'язок, свідомо ухилялися від надання такої допомоги. Тобто, недоведеним залишився факт винної поведінки відповідачів, яка б свідчила, що відповідачі мали можливість виконувати обов'язки щодо допомоги спадкодавцю, але не вчиняли необхідних дій для цього.

Також суд першої інстанції правильно вважав, що не може бути підставою для усунення відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які є спадкоємцями за законом, від права на спадкування після смерті ОСОБА_5, лише твердження позивачки ОСОБА_2 про те, що відповідачі за життя не відвідували чи відвідували дуже рідко спадкодавця та не надавали їй допомоги, без доведення факту звернення за такою допомогою та ухилення відповідачів від її надання.

Посилання позивача ОСОБА_2 на той факт, що лише на її плечі ліг матеріальний тягар по утриманню спадкодавця, у тому числі витрати на поховання, що на її думку є підставою для усунення відповідачів від права на спадок, суд першої інстанції правильно вважав безпідставними, оскільки такі обставини не є підставою для задоволення зазначених позовних вимог, так як такі витрати можуть бути стягнуті з відповідачів, шляхом пред'явлення відповідного позову.

При вищевикладених обставинах, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що будь-які підстави, передбачені ст. 1224 ч. 5 ЦК України, для усунення відповідачів від права на спадкування відсутні, у зв'язку з чим у задоволенні позову позивача у цій справі слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Крім того, доводи апеляційної скарги дублюють доводи позовної заяви позивача у цій у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд у цій справі.

Останніми також не спростовуються правильно встановлені судом першої інстанції фактичні обставин цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.

Вв силу вимог ст. 4 ЦПК України ОСОБА_2 мала право на звернення до суду із вищезазначеним позовом у цій справі.

Оскільки, за змістом ст. 20 ч. 1 ЦПК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права… фізичних осіб… у спосіб, визначений законом …(ст. 5 ч. 1 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Випадки, встановлені ст. 82 ЦПК України для звільнення від доказування позивача ОСОБА_2, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та її представник не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Поза межами взагалі компетенції апеляційного суду, передбаченої ЦПК України, є вимоги апеляційної скарги позивача у цій справі ОСОБА_2 про скасування рішення суду першої інстанції і направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Оскільки, встановлено, що дана справа була підсудна саме Михайлівському районному суду Запорізької області в силу вимог виключної підсудності (ст. 30 ЦПК України), оскільки у цій справі заявлено позивачем позов з приводу усунення відповідачів від спадщини у вигляді спадкового нерухомого майна (житлового будинку АДРЕСА_1 (т.с. 1 а.с. 227) та земельної ділянки площею 5,9027 га для ведення особистого селянського господарства, розташованої у Михайлівському районі Запорізької області (т.с. 1 а.с. 230), місцезнаходженням яких є саме Михайлівський район Запорізької області.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 11-13, 89, 263-264 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Крім того, на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України суд першої інстанції сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи: заслуховував пояснення сторін, досліджував докази сторін, витребував докази, допитував свідків сторін тощо.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

В силу вимог ст. 262 ч. 1 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

При вищевикладених обставинах, підстави для постановлення апеляційним судом будь-якої окремої ухвали на адресу головуючого судді Михайлівського районного суду Запорізької області ОСОБА_19 з приводу ігнорування, на думку позивача ОСОБА_2, норм ЦПК України та Конституції України, Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відсутні.

Звідси, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України, вирішено питання про розподіл судових витрат сторін, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, у разі відмови ОСОБА_2 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 12, 76-82. 89, 141, 367-368, 371-372, 374-375, 381-384, п. 8 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 30 травня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 17.09.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Крилова О.В.