Головуючий у І інстанції Лісовська О.В.
Провадження №22-ц/824/734/2018 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

за участю секретаря: Шуляка Д.О.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм» про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та зобов'язання видати трудову книжку,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом та просив ухвалити рішення про його задоволення, посилаючись на те, що з 01.07.2014 року він працював у КП «Київкінофільм» на посаді спеціаліста-бухгалтера. На підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України 08.11.2017 року ОСОБА_2 написав заяву на звільнення за власним бажанням, яку відправив рекомендованим листом відповідачу, однак звільнений не був і трудову книжку йому не видали.

Після неодноразових усних звернень щодо звільнення згідно поданої заяви, позивач ОСОБА_2 направив вимогу про звільнення та направлення трудової книжки на його адресу від 28.11.2017 року рекомендованим листом, який повернувся в зв'язку з неотриманням його відповідачем.

Враховуючи викладене та на підставі положень ст.ст. 115, 116 та ч. 4 ст. 235 КЗпП України, ОСОБА_2 просив суд стягнути з КП «Київкінофільм» на свою користь середній заробіток за весь час затримки видачі трудової книжки, а саме за період з 28.11.2017 року по день фактичного звернення до суду - 22.02.2018 року (62 дня) в розмірі 14 652,00 грн. (293,57 грн. середньоденна заробітна плата х 62 робочих дня - 3 549,24 грн. податків) та зобов'язати відповідача видати йому трудову книжку, оформлену у відповідності до його заяви та чинного законодавства.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Комунального підприємства «Київкінофільм» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 14 652,00 грн.

В частині позовних вимог про зобов'язання видати трудову книжку - відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства «Київкінофільм» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач в особі представника - адвоката ОСОБА_3, подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив та просив рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача в апеляційному суді подану відповідачем апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 01.07.2014 року був прийнятий на посаду спеціаліста-бухгалтера згідно наказу №241-к від 01.07.2014 року (а.с.22).

01.07.2014 року між сторонами був укладений Договір про повну матеріальну відповідальність працівника за передані йому підзвітні цінності (а.с.23-24).

10.11.2017 року ОСОБА_2 звернувся із заявою про надання йому відпустки без збереження заробітної плати у період з 13.11.2017 року по 22.11.2017 року (а.с.25), після чого відпустка була йому надана наказом №682-к від 10.11.2017 року (а.с.26).

10.11.2017 року на підприємство надійшов рекомендований лист, в якому містилася заява ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням з 22.11.2017 року (а.с.27-28).

23.11.2017 року позивач на роботу не з'явився, а 27.11.2017 року електронною поштою від нього надійшов листок непрацездатності за період з 23.11.2017 року по 27.11.2017 року (а.с.31), проте оригінал підприємству наданий не був.

З метою з'ясування поважності/неповажності причин відсутності на роботі ОСОБА_2 у період з 23.11.2017 року за адресою його реєстрації відповідачем було направлено рекомендовані листи та телеграми від 01.12.2017 року, що були вручені позивачу 06.12.2017 року, проте відповіді отримано не було.

26.12.2017 року відповідно до наказу № 736-к позивача ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади з 28.11.2017 року на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку (а.с.53, 61).

Копії наказу № 736-к від 26.12.2017 року, наказу № 746-к від 27.12.2017 року та лист від 27.12.2017 року було направлено підприємством за адресою реєстрації позивача з повідомленням про необхідність з'явитися на підприємство для отримання трудової книжки або надати дозвіл на її пересилання поштою.

Розрахунок з позивачем був здійснений у день видачі наказу про звільнення 26.12.2017 року, грошові кошти були направлені позивачу поштовим переказом.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості в цій частині, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботі за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Виходячи з вищенаведеної правової норми, перебіг двотижневого строку, передбаченого ст. 38 КЗпП України, розпочався для відповідача з дня отримання ним заяви позивача про звільнення - 10.11.2017 року, та мав закінчитися 24.11.2017 року.

Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Як встановлено діючим законодавством, днем звільнення є останній день роботи працівника. Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця працівникові сплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому п. 2.10 Інструкції.

Оскільки трудова книжка була видана позивачу лише 13.06.2018 року, тобто з порушенням строків, передбачених діючим законодавством, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав до задоволення вимоги позивача та стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки за період з 28.11.2017 року по 22.02.2018 року у визначеному позивачем розмірі - 14 652,00 грн.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову не є предметом апеляційного оскарження, тому його законність та обґрунтованість в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ОСОБА_2 при звільненні 26.12.2017 року було виплачено всі належні йому грошові суми, законності та обґрунтованості висновків суду не спростовують, оскільки не звільняють роботодавця від обов'язку видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку в день звільнення, що відповідачем зроблено не було.

Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що позивач ОСОБА_2 своїми діями по надісланню копії листка непрацездатності за період з 23.11.2017 року по 27.11.2017 року підтвердив своє бажання продовжувати роботу, не зважаючи на його заяву про звільнення від 08.11.2017 року, оскільки сам позивач даний факт не визнавав і доказів на підтвердження даної обставини відповідачем суду надано не було. Крім того, факт перебування ОСОБА_2 на лікарняному не створював жодних перешкод для відповідача, як роботодавця, на звільнення позивача на підставі його заяви від 08.11.2017 року в перший робочий день після закінчення строку тимчасової непрацездатності.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга відповідача не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги КП «Київкінофільм» без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкінофільм» - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий : Судді: