Справа № 211/3656/18
Провадження № 2/211/1774/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 жовтня 2018 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Сарат Н.О.,

при секретарі С.М. Зоріній,

за участю представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача Яводчака О.В.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Кривий Ріг цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПАРТА» про відшкодування моральної шкоди працівникові, у разі ушкодження його здоров'я, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПАРТА» про відшкодування моральної шкоди працівникові, у разі ушкодження його здоров'я. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є батьком загиблого ОСОБА_6 . Син позивача перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «СПАРТА» та в наслідок виконання своїх трудових службових обов'язків 11.10.2017 року загинув. Вже тривалий час позивач переживає та несе моральні страждання по втраті сина з вини відповідача. ОСОБА_6 виконував роботу сумлінно в інтересах відповідача, в наслідок чого загинув. Позивач переживає неймовірне горе, його життя змінилося та втратило сенс, він більше ніколи не побачить свого сина. Позивач не може виразити словами своє горе, та ступінь моральних страждань, адже він досі не може повірити в те що сталося та перебуває в шоці. Син був молодим у віці 24 роки, допомагав фінансово позивачеві, моральні страждання позивач оцінює в 1574400,00 грн., оскільки син міг працювати у відповідача до пенсії до 65 років та отримувати заробітну плату в розмірі 3200 грн. щомісяця.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача Яводчак О.В. позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог. Надав письмовий відзив з якого вбачається, що настання нещасного випадку знаходиться в прямому причинному зв'язку та у прямій залежності від потерпілого, який під час виконання робіт на висоті не вжив заходів, що запобігають падінню з висоти, а саме не застосував запобіжний пояс. Відповідач вважає позовні вимоги не обгрунтованими, адже позивачем не надано доказів на підтвердження позову, тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вивчивши письмові матеріали справи, вислухавши сторони, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Так, з письмових матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 працював на підприємстві відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «СПАРТА» , що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 23), та не заперечується сторонами. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 загинув на виробництві, що підтверджується Актом Н-5 від 21.11.2017 року та Актом № 1 про нещасний випадок , пов'язаний з виробництвом від 21.11.2017 року. (а.с. 3-18). Причиною смерті ОСОБА_6 згідно довідки про причину смерті № 1704 від 13.10.2017 року (а.с. 25) стало множинні переломи кісток скелету та інші уточнені травми на різних ділянках тіла. Згідно акту про нещасний випадок ОСОБА_6 упав з крану висотою 5 метрів на спиту на бетонну поверхню. Комісією з розслідувань нещасних випадків було зроблено висновок, що начальник енергомеханічного цеху ТОВ "СПАРТА" не здійснив контроль за дотриманням робітниками вимог охорони праці, а ОСОБА_6 електрогазозварник ТОВ "СПАРТА" , під час роботи на висоті не вжив заходів , що запобігають падінню з висоти , а саме не застосував запобіжний пояс, чим порушив інструкцію охорони праці. Свідоцтво про смерть ОСОБА_6 (а.с. 20). Позивач є батьком загиблого. (а.с. 19). В наслідок смерті на виробництві його сина ОСОБА_6, позивачу завдана моральна шкода, яка полягає в наступному: Позивач втратив свого сина, якого сильно любив та який був сенсом його життя. Позивач, зазнав емоційне та психологічне потрясіння, яке відчуває до теперішнього часу і не може відновити свою душевну рівновагу. Позивач та його сім'я до теперішнього часу так і не змогли оговтатись від утрати, досі перебувають у напруженому психічному стані, адже думки про сина постійно переслідують його. Горе батька не оціненне. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з ст. 6 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 № 2694-XII, умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Статтею 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов'язковими для держав-учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч.1 ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ч.4 ст.10 Цивільно-процесуального Кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з ст. 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII «Про охорону праці» (в редакції Закону України від 21 листопада 2002 року № 229-IV) умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Враховуючи зазначені положення основного Закону України та КЗпП України, підприємство мало створити потерпілому та іншим працівникам належні небезпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань або іншого пошкодження здоров'я чи настання смерті були би неможливими.

Суд вважає, що саме через неорганізованість та недотримання вимог з охорони праці призвело до нещасного випадку, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_6

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Представником відповідача для доведення факту, що нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом стався внаслідок непереборної сили або з умислу чи грубої необережності потерпілого ОСОБА_6, не надано ніяких документів чи інших доказів.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок душевних страждань, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Так рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, який не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства.

За ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

В даній справі Позивачу спричинена моральна шкода, яка не може бути компенсована тільки констатацією факту настання нещасного випадку внаслідок неналежного виконання Відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Окрім цього, обов'язок доказування відсутності моральної шкоди в даній справі покладений на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.6 Ковенції про захист прав людини і основних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Визначаючи розмір моральної шкоди, завданої внаслідок нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, в результаті якого настала смерть ОСОБА_6, суд враховує порушення нормальних життєвих зв'язків із ним позивачів, неможливість ведення попереднього способу життя, неможливість повернення близької людини, сина . Разом з тим, сума визначена позивачем на відшкодування моральної шкоди є завищеною .

При визначенні розміру грошової компенсації суд враховує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 6-65цс11 від 19.12.2011.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тому, враховуючи вимоги розумності, справедливості і співмірності завданої моральної шкоди, з огляду на ступень та глибину моральних страждань позивача, яких він зазнав внаслідок смерті близької людини, конкретних обставин справи, порушення нормального укладу життя, , суд знаходить можливим стягнути з відповідача на користь позивача,грошову компенсацію у відшкодування моральної шкоди в сумі 150000,00 грн., без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі за позовами про відшкодування збитків, заподіяних каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю годувальника.

Відповідно до ст.141ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,12,13,76-83,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СПАРТА» про відшкодування моральної шкоди працівникові, у разі ушкодження його здоров'я - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СПАРТА» (адреса 50039, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Л. Бородича, 7, код 25533393) на користь ОСОБА_3 ( адреса АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) суму моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоровя в розмірі 150 000,00 (сто п'ятдесят тисяч) гривень без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СПАРТА» (адреса 50039, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Л. Бородича, 7, код 25533393) на користь держави судовий збір в розмірі 1500 (одна тисяча п'ятсот ) гривень 00 копійок.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Н. О. Сарат