Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 577/2881/16-ц

провадження № 61-21377св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Конотопська міська рада Сумської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2016 року у складі судді Ярмак О. М. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 16 січня

2017 року у складі колегії суддів: Ткачук С. С., Рибалки В. Г.,

Кононенко О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Конотопської міської ради Сумської області про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов'язання.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2014 року з Конотопської міської ради Сумської області на її користь стягнуто 43 216 грн матеріальної шкоди та 10 тис. грн моральної шкоди. Крім того, рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07 грудня 2015 року, яке набрало законної сили, стягнуто з Конотопської міської ради Сумської області на її користь

24 761 грн 25 коп. інфляційних втрат та три відсотки річних за невиконання грошового зобов'язання по відшкодуванню шкоди.

Враховуючи викладене та те, що оскільки вказані рішення суду до цього часу не виконані, Конотопська міська рада Сумської області, відповідно до статті 625 ЦК України, повинна сплатити на користь ОСОБА_2 5 300 грн

81 коп. інфляційних втрат та три відсотки річних за невиконання грошового зобов'язання по відшкодуванню шкоди за період з 12 листопада 2015 року по 05 липня 2016 року та 1 631 грн 54 коп. - за невиконання грошового зобов'язання за період з 14 січня 2016 року по 05 липня 2016 року на підставі рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області

від 07 грудня 2015 року.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області

від 28 грудня 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду

від 21 листопада 2016 року про виправлення описки, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що до правовідносин, що виникли між сторонами, не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України), оскільки вони врегульовані нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 16 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_2, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вона просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень не у повній мірі врахували зміст правовідносин, які виникли між сторонами та помилково зазначили, що на них не поширюються положення статті 625 ЦК України, чим порушили норми матеріального права.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення Конотопської міської ради Сумської області на касаційну скаргу ОСОБА_2

У запереченні зазначено, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що рішенням Апеляційного суду Сумської області

від 03 грудня 2014 року стягнуто з Конотопської міської ради Сумської області на користь ОСОБА_2 43 216 тис. грн майнової шкоди та

10 тис. грн моральної шкоди (а.с. 4-9).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області

від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 14 січня 2016 року, стягнуто з Конотопської міської ради Сумської області 24 761 грн 25 коп. інфляційних втрат, трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов'язання по відшкодуванню майнової та моральної шкоди. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 листопада 2016 року вказані рішення були скасовані (а.с. 10- 14).

Рішення суду апеляційної інстанції від 03 грудня 2014 року знаходяться на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Сумській області (а.с. 31, 32, 55).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня

2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Проте апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув; не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку із відшкодуванням 43 216 тис. грн майнової шкоди та 10 тис. грн моральної шкоди, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким зазначені положення закону не застосовані.

При новому розгляді судом апеляційної інстанції має бути врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена у постанові

від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження

№ 14-16цс18.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 16 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк