Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 750/7243/16-ц

провадження № 61-28087 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»;

відповідач - ОСОБА_4;

третя особа - орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 листопада 2016 року у складі судді Жука М. І. та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 березня 2017 року у складі колегії суддів: Вінгаль В. М., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 25 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний Банк» (далі - ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 60 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних терміном до 25 липня 2017 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку банку належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1.

Позичальник зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 20 квітня 2016 року становила 1 335 934 грн 94 коп., з яких: кредит у розмірі 36 518 доларів 34 центи США, відсотки у розмірі 14 261 доларів 26 центів США, неустойка у розмірі 43 925 грн 30 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» просило суд у рахунок погашення зазначеної вище суми заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 25 липня 2007 року звернути стягнення на належний ОСОБА_4 на праві приватної власності предмет іпотеки - чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, загальною площею 77,1 кв. м, житловою площею 53,8 кв. м, шляхом його продажу банком від свого імені будь-якій особі-покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку, передбаченому статтею 38 Законом України «Про іпотеку», з наданням ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» всіх прав продавця, у тому числі, але не виключно: укладати договір купівлі-продажу, отримувати дублікати правовстановлюючих документів на вказаний предмет іпотеки в органах бюро технічної інвентаризації, органах нотаріату та інших органах державної влади, місцевого самоврядування та у будь-яких установах незалежно від форм власності; отримувати всі необхідні документи та довідки (у тому числі витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності) для продажу вищезазначеного предмета іпотеки у виконавчих органах сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, акредитовані суб'єкти, та всіх підпорядкованих структурних підрозділах, в органах нотаріату або у інших органах, які будуть здійснювати функції з реєстрації речових прав на нерухоме майно; здійснювати будь-які платежі у якості продавця в процесі укладання договору купівлі-продажу предмету іпотеки; звертатися до суб'єктів оціночної діяльності із заявою про проведення експертної оцінки предмету іпотеки, а також ставити підписи від свого імені за одержання експертної оцінки, отримувати довідки та документи, які необхідні для укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, надати приватному нотаріусу право відкрити розділ на предмет іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зареєструвати право власності на предмет іпотеки за набувачем (покупцем), отримувати в органах місцевого самоврядування за місцезнаходженням предмета іпотеки довідки про склад сім'ї іпотекодавця, копії будинкових книг, технічну документацію.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 листопада 2016 року у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства», виходив із того, що на момент укладення іпотечного договору право на проживання у спірній квартирі мала дочка відповідача - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а на час розгляду справи судом у квартирі зареєстровані та проживають двоє неповнолітніх дітей відповідача: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Відтак, звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до порушення прав малолітніх дітей, втрати ними права на житло, яке є предметом іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 27 березня 2017 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 листопада 2016 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк». В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що реєстрація у спірній квартирі неповнолітніх дітей, народжених після укладання іпотечного договору, не є підставою для визнання такого договору недійсним і не може свідчити про порушення прав неповнолітніх дітей при укладенні іпотечного договору. Позичальник зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, а умовами іпотечного договору передбачено право банка на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Проте банком не зазначено початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, що суд вважав підставою для відмови у позові, оскільки на стадії апеляційного розгляду суд позбавлений можливості визначити початкову ціну предмета іпотеки за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

У травні 2017 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з пунктом 4.1.5 іпотечного договору, укладеного між сторонами, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку (терміну) виконання зобов'язання (або тієї чи іншої його частини), воно не буде виконано.

Пунктами 7.2, 7.4. іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до банку права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору; продажу банком від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором у банка виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки. Банк вважав, що не визначення початкової ціни предмета іпотеки не є підставою для відмови у позові. Для здійснення оцінки іпотечного майна потрібен тривалий час, так як кандидатуру суб'єкта оціночної діяльності необхідно узгоджувати з Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, а також у зв'язку з проблемами оплати послуг суб'єкта оціночної діяльності, яку також необхідно узгоджувати з виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 25 липня 2007 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 60 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних терміном до 25 липня 2017 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 25 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_4 передав в іпотеку банку належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1.

Позичальник зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 20 квітня 2016 року становила 1 335 934 грн 94 коп., з яких: кредит у розмірі 36 518 доларів 34 центи США, відсотки у розмірі 14 261 доларів 26 центів США, неустойка у розмірі 43 925 грн 30 коп.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Отже, аналіз положень статей 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Умовами іпотечного договору сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до банку права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання по кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору іпотеки; продажу банком від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору (пункт 7.2 іпотечного договору).

Закон визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі правила для здійснення реалізації предмета іпотеки за рішенням суду, зокрема в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

За змістом частини п'ятої статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Крім того, положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц, провадження № 14-11цс18.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір, правильно встановивши, що при укладенні іпотечного договору права неповнолітніх дітей відповідача не були порушені, апеляційний суд не врахував, що не зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не є безумовною підставою для відмови у позові, оскільки банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу банком від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», що не суперечить вимогам зазначеного Закону.

Крім того, пославшись на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 02 листопада 2016 року № 6-1923цс15, апеляційний суд неправильно її застосував, оскільки у ній жодним чином не йдеться про те, що не зазначення в позові чи рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки є підставою для відмови в позові. Зазначеним рішенням апеляційний суд самоусунувся від виконання своїх процесуальних обов'язків, передбачених статтями 1, 212, 303 ЦПК України 2004 року, не забезпечив виконання завдань цивільного судочинства та ухвалення законного й обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк