Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 645/3013/14-ц

провадження № 61-8883 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - служба у справах дітей Комінтернівського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова у складі судді Боговського Д. Є. від 27 квітня 2015 року, рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Швецової Л. А., Кіпенко І. С. від 8 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Черкасова В. В., Шевченко Н. Ф. від 4 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Комінтернівського району управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 259 714 грн 50 коп. зі сплатою 13,08 % річних з кінцевим строком повернення 26 грудня 2027 року. Цього ж дня, на забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, між банком та

ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, станом на 29 січня 2014 року у неї перед банком виникла заборгованість у сумі 273 729 грн 54 коп., в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу та реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» дій для продажу предмету іпотеки; виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з переданої в іпотеку квартири із зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 квітня

2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі

273 729 грн 54 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені

ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник вчасно не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, допустила заборгованість по кредиту, а тому є всі, передбачені законом та договором, підстави для звернення стягнення на предмет іпотекиіз виселенням відповідачів із іпотечної квартири. При цьому суд вважав, що відсутня необхідність у додатковому зазначенні щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку у спірному приміщенні.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 8 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 273 729 грн 54 коп., яка складається із: 237 315 грн 76 коп. - заборгованість за кредитом; 10 743 грн 99 коп. - заборгованість за процентами; 785 грн 29 коп. - пеня; 24 884 грн 50 коп. - штраф, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час його реалізації. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 4 жовтня 2016 року апеляційну скарг ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 273 729 грн 54 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені

ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, за ціною, визначеної на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але не менше ніж 425 366 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення судів апеляційної інстанції мотивовані тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, проте резолютивна частина рішення суду не відповідає вимогам статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо зазначення загального розміру вимог та всіх його складових, що підлягають сплаті іпотеко держателю з вартості предмета іпотеки, способу реалізацію предмета іпотеки та його початкової ціни для подальшої реалізації, зазначеної у грошовому виразі.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент укладення договору іпотеки правом користування спірною квартирою мав неповнолітній ОСОБА_6, а недотримання сторонами договору іпотеки під час його укладення вимог законодавства щодо погодження у встановленому законом порядку з органом опіки та піклування передачі в іпотеку нерухомого майна, право користування яким на час укладення такого договору мали діти, має наслідком нікчемності цього правочину, у зв'язку із чим висновки судів про звернення стягнення на предмет іпотеки є помилковими. Виселяючи відповідачів із предмета іпотеки суди не звернули уваги на те, що вказана квартира була придбана частково за власні кошти ОСОБА_4, що унеможливлює задоволення цих вимог без надання іншого постійного жилого приміщення. Також, вказував, що розмір заборгованості є недоведеним та неспівмірним із вартістю предмета іпотеки. Крім того, початкова ціна продажу предмета іпотеки не відповідає дійсності та зазначена судом апеляційної інстанції на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності, виконаної на замовлення

ПАТ КБ «ПриватБанк», що суперечить статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 26 грудня 2007 року між

ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 був укладений договір про іпотечний кредит, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 259 714 грн 50 коп. зі сплатою 13,08 % річних з кінцевим строком повернення 26 грудня 2027 року на придбання у власність квартири АДРЕСА_1, яку цього ж дня, на забезпечення виконання нею взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредитних коштів, передала в іпотеку

ПАТ КБ «ПриватБанк», про що свідчить укладений між сторонами договір іпотеки (а. с. 12-18 т. 1).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, станом на 29 січня 2014 року у неї перед банком утворилась заборгованість у сумі 273 729 грн 54 коп., яка складається із: 237 315 грн 76 коп. - заборгованість за кредитом;

10 743 грн 99 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 785 грн 29 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 24 884 грн 50 коп. - штраф (процентна складова).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договоромбанк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частині 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК Українигромадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши неналежне виконання позичальником умов кредитного договору

від 26 грудня 2007 року, внаслідок чого у неї перед банком утворилась заборгованість, та придбання спірної квартири ОСОБА_4 за рахунок кредиту, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, та виселення з предмета іпотеки відповідачів.

При цьому розмір заборгованості ні позичальником, ні особою, що подала касаційну скаргу, не оспорюється.

Слід зазначити, що передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-3005цс15.

Окрім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мали діти право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Установивши, що на момент укладення договору іпотеки неповнолітній ОСОБА_6 не був зареєстрований у спірній квартирі, суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що його права порушені не були. Порушуючи питання про здійснення реєстрації неповнолітньої особи 02 листопада 2011 року за адресою квартири, переданої в іпотеку 26 грудня 2007 року, ОСОБА_4 не могла не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки) у разі неналежного виконання обов'язків за кредитним договором, враховуючи при цьому також положення статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про порушення прав неповнолітньої дитини безпідставні.

Не можуть бути підставою для скасування судових рішень доводи касаційної скарги про неспівмірність розміру заборгованості із вартістю предмета іпотеки, оскільки законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене положення може враховуватися лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі 6-340цс15).

Доводи касаційної скарги про невідповідність початкової ціни предмета іпотеки його дійсній вартості також не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження мають право заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж та, що зазначена у резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, вартість майна змінилася. Таким чином, визначення початкової ціни предмета іпотеки у резолютивній частині рішення суду не є остаточною, оскільки під час здійснення виконавчого провадження ціна предмету іпотеки може бути переглянута та повторно визначена на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності (правовий висновок Великої Палати Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі

№ 235/3619/15-ц (провадження № 14-11цс18)).

Доводи касаційної скарги про те, що предмет іпотеки був придбаний частково за отримані у кредит кошти, а тому суди дійшли помилкового висновку про виселення відповідачів без надання іншого постійного жилого приміщення не беруться колегією суддів до уваги, оскільки цільовим призначенням кредиту у розмірі 259 714 грн 50 коп. є придбання квартири АДРЕСА_1, а купівля цієї квартири за ціною 346 286 грн (а. с. 19 т. 1) не свідчить про те, що її придбання відбулося не за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова

від 27 квітня 2015 року в незміненій частині апеляційним судом та рішення Апеляційного суду Харківської області від 8 липня 2015 року та від 4 жовтня

2016 року - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк