КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Гончарук В.П.
№22-ц/824/1125/2018 Доповідач - Українець Л.Д.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2018 року в справі за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків у справі №158/14 від 14 березня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з заявою про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків по справі №158/14 від 14 березня 2014 року.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14.03.2014 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків ухвалено рішення про стягнення з нього на користь банку заборгованості в розмірі 171355,93 грн.

Зауважував, що третейський суд ухваливши своє рішення фактично вийшов за межі своєї компетенції, так як відповідно до статті 6 Закону України «Про третейські суди», даний спір не підвідомчий третейському суду.

З оскаржуваним рішенням ознайомився лише 02.06.2017 року.

Ураховуючи наведене просив суд:

поновити строк на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.03.2014 року;

скасувати рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 14 березня 2014 року по справі №158/14 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2018 року заяву ОСОБА_3 задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.03.2014 року у справі №158/14.

Скасовано рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.03.2014 року у справі №158/14 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ПАТ «Укрсоцбанк» подало апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовити повністю, повернувши заяву особі, яка її подала.

Зазначає, що судом безпідставно поновлено строк на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.03.2014 року.

Зауважує, що ОСОБА_3 було пропущено строк для звернення до суду, оскільки про існування рішення останньому стало відомо ще 21.11.2016 року.

Вважає, що суд, вирішуючи питання про поновлення строку повинен був керуватися редакцією ЦПК чинною на момент такого поновлення, й відповідно, відповідач мав право звернутися до суду з заявою до 14.06.2014 року, проте заява була подана лише 06.07.2017 року, тобто після закінчення процесуального строку на оскарження рішення.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що спір між банком та позичальником не підлягав розгляду третейським судом, оскільки згідно Закону України «Про захист прав споживачів» можна чітко стверджувати, що законодавець розмежовує поняття спорів, що виникають за участю споживачів та спорів щодо захисту споживачів.

Позовна заява щодо стягнення суми заборгованості за кредитним договором не є спором щодо захисту прав споживача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ПАТ &q? с;Укрсоцбанк&q?я ;, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Посилання ПАТ «Укрсоцбанк» на те, що заява підлягала поверненню на підставі ч.7 ст.454 ЦПК України, в редакції від 15.12.2017 року є необґрунтованим з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_3 подав в суд заяву про скасування рішення третейського суду у липні 2017 року, тобто до набрання чинності редакцією Закону від 15.12.2017 року. У даній заяві ОСОБА_3 навів обставини пропуску строку на подання заяви, зазначивши, що ознайомився з рішенням лише 02.06.2017 року та просив поновити йому строк на оскарження рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14.03.2014 року.

Частинами 2,3 ст. 389-1 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час звернення до суду з заявою, заява про скасування рішення третейського суду подається до суду за місцем розгляду справи третейським судом сторонами, третіми особами протягом трьох місяців з дня прийняття рішення третейським судом, а особами, які не брали участі у справі, у разі якщо третейський суд вирішив питання про їх права і обов'язки, - протягом трьох місяців з дня, коли вони дізналися або повинні були дізнатися про прийняття рішення третейським судом.

Заява, подана після закінчення строку, встановленого частиною другою цієї статті, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Вирішуючи питання про поновлення заявнику строку на подання заяви про скасування рішення третейського суду, суд виходив з того, що ні про розгляд справи в третейському суду, ні про ухвалене рішення, заявнику відомо не було.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

З матеріалів третейської справи № 158/14 вбачається, що в ній міститься конверт, який відправлено Третейським судом при АУБ 13.02.2014 року на адресу ОСОБА_3, який повернувся з відміткою поштового відділення «За закінченням встановленого строку». Також міститься зворотнє повідомлення про вручення 14.04.2014 року поштового відправлення від 08.04.2014 року. Разом з тим, не вбачається за можливе встановити, що саме містилося в конверті. (а.с.23,24)

25 листопада 2016 року ОСОБА_3 на адресу Третейського суду надіслав заяву про видачу копії рішення від 14.03.2014 року, на яку отримав відповідь від 01 грудня 2016 року про те, що рішення йому було направлено 08.04.2014 року та повторне направлення рішення не передбачено. (а.с.17,18)

15 травня 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ознайомився з матеріалами третейської справи №158/14 та надіслав копію рішення від 14.03.2014 року ОСОБА_3, яка отримана останнім 02.06.2017 року. (а.с.19,21,22)

07.07.2017 року ОСОБА_3 надіслав засобами поштового зв'язку заяву про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків по справі №158/14 від 14 березня 2014 року. (а.с.32)

З огляду на те, що з рішенням третейського суду представник заявника ознайомився 15 травня 2017 року та 07 липня 2017 року ОСОБА_3 подав відповідну заяву до суду, тому колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для поновленнязаявнику строку на подання заяви про скасування рішення третейського суду виходячи з ч. 3 ст. 389-1 ЦПК України.

Посилання ПАТ «Укрсоцбанк» на те, що заява підлягала поверненню на підставі ч.7 ст.454 ЦПК України, в редакції від 15.12.2017 року є необґрунтованим, оскільки заяву подано до прийняття нової редакції ЦПК України, та ЦПК України 2004 року було передбачено право на поновленнястроку на подання заяви про скасування рішення третейського суду.

Звертаючись до суду з заявою про скасування рішення третейського суду, ОСОБА_3 посилався на те, що третейський суд,ухваливши рішення,фактично вийшов за межі своєї компетенції, оскільки даний спір не підвідомчий третейському суду.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції вірно виходив з її доведеності та обґрунтованості, з огляду на таке.

Статтею 389-5 ЦПК України як і статтею 458 ЦПК України, в редакції Закону від 15.12.2017 року, визначено підстави, за яких може бути скасовано рішення третейського суду, зокрема, рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо:

1) справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано судом недійсною;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Аналогічні вимоги зазначені і в ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейській суди».

Судом встановлено, що 17.02.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання невідновлювальої кредитної лінії №49.

У п.п.6.1,6.2. договору міститься третейське застереження.

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 14 березня 2014 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 171355,93 грн., а також 2113,56 грн. третейського збору. (а.с. 13-14)

Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Окрім того, споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

ПАТ «Укрсоцбанк» не заперечує факт надання ОСОБА_3 споживчого кредиту за Договором №49 від 17.02.2006 року.

Отже, ОСОБА_3 є споживачем банківських послуг, спір виник щодо заборгованості за кредитом, а тому третейському суду в силу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» справа про стягнення заборгованості з позичальника не підвідомча.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд першої інстанції задовольняючи заяву про скасування рішення третейського суду відносно ОСОБА_3, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог заяви.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалу постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав до її скасування.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 жовтня 2018 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва