Справа № 242/4054/18
Провадження № 2/242/1349/18
РІШЕННЯ

Іменем України

17 жовтня 2018 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Любчика О.В., при секретарі Каменській А.С., за участю позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_3 перетинання лінії зіткнення у межах Донецької області у супроводі матері без згоди батька ОСОБА_2,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про надання дозволу її неповнолітньому ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на перетинання лінії зіткнення у межах Донецької області у супроводі матері без згоди батька ОСОБА_2 В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала з 10.11.2001 у шлюбі з відповідачем, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дитина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 На теперішній відповідач проживає окремо. З початку АТО, вона разом з сином виїхала з м. Донецьк Донецької області на підконтрольну Україні території, а саме до м. Києва, а пізніше, переїхала до м. Біла Церква Київської області. Син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, має захворювання дитячий аутизм та потребує постійного догляду. Відповідно до індивідуальної програми реабілітації дитини інваліда на строк з 11.04.2017 по ІНФОРМАЦІЯ_1 йому необхідно проходити реабілітацію та спостереження в КЗ БМР Білоцерківської міської лікарні №4. Разом з тим позивачка має житло у м. Донецьк Донецької області, там же проживають її батьки, які є похилого віку та потребують періодичної допомоги зі сторони позивача. Оскільки відповідач добровільно не надає згоди на перетинання лінії зіткнення у межах Донецької області у супроводі матері, вона просить суд надати такий дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3 у супроводі матері без згоди батька ОСОБА_2 строком до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 13.08.2018 р. відкрито провадження у цивільній справі.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 24.09.2018 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач 24.09.2018 року надав суду відзив проти позову, в якому заперечував проти позовних вимог, посилався, на те, що 08.06.2018 ним було надано дозвіл на виїзд з та в'їзд в м. Донецьк Донецької області, який передано позивачці.

Позивач надала суду відповідь на відзив відповідача, та в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Додатково пояснила, що через деякий час, після подання позовної заяви, від позивача отримала дозвіл на перетинання сином ОСОБА_3 лінії зіткнення у межах Донецької області у її супроводі. Заява датована 08.06.2018 та строком до 08.08.2019. З метою уникнення шантажування з боку відповідача, та у зв'язку із фактичною відсутністю зв'язку із відповідачем, вона просить суд на майбутнє надати дозвіл її неповнолітньому сину на перетинання лінії зіткнення у межах Донецької області у супроводі матері без згоди відповідача строком до ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В судовому засіданні уточнила, що просить надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3 на в'їзд до неконтрольованої території Донецької області у її супроводі.

Відповідач ОСОБА_2, який про дату, час та місце розгляду справи, був повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, надавши заяву про не визнання пред'явлених позовних вимог у повному обсязі та розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, який про дату, час та місце розгляду справи, був повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника та задоволення позовних вимог, зазначивши, що позивач з дитиною неповнолітньою дитиною ОСОБА_3 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2, а фактично родина проживає за адресою АДРЕСА_3 з 2014 року. Висновок щодо розв'язання спору надати не можуть, у зв'язку із відсутністю повноважень.

Свідок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснили, що вони є батьками позивачки. Підтвердили про те, що до звернення її доньки до суду, відповідач не надавав дозвіл на перетинання онуком лінії зіткнення у межах Донецької області у супроводі матері. З якої причини їм невідомо. Можливо тому, що у доньки та відповідача склалися неприязливі стосунки з приводу виховання їх сина. Раніше відповідач своєчасно надавав вказану згоду. Наразі дозвіл на в'їзд дитини до м. Донецька наданий відповідачем. Крім того, зазначили, що дитина потребує щорічного лікування та відвідування лікувальних закладів на підконтрольній території України. Несвоєчасне отримання згоди перешкоджає плановому лікуванню дитини.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою позивачки. Вона до звернення сестри до суду намагалася через соціальні мережі зв'язатися з відповідачем щодо надання останнім заяви на перетинання їх спільною дитиною ОСОБА_3 лінії зіткнення у межах Донецької області у супроводі матері, але останній жодним чином не реагував. Свої батьківські обов'язки позивач не виконує. Із запізненням надав нотаріально посвідчену згоду позивачці на перетинання неповнолітнім ОСОБА_3 Яка причина їй невідомо.

Вислухавши пояснення позивача, свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що пред'явлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 виданого 10.11.2001 року Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, ОСОБА_8 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб з 10.11.2001 року, актовий запис № 1473.

Батьками неповнолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 14.10.2005 року, Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис №489, є ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 27.05.2010 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 отримує соціальну допомогу, як дитина-інвалід у розмірі 706 грн. 00 коп., посвідчення видане терміном з 29.04.201 р. по 06.10.2023 р.

Неповнолітній ОСОБА_3 та його законний представник ОСОБА_1 є переміщеними особами та їх фактичне місце проживання зазначено АДРЕСА_1, що встановлено з довідки від 20.10.2017 року №.

З індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда №339 від 11.04.2017 року, виданої КЗ БМР Білоцерківської міської лікарні та рекомендації лікаря-психіатра від 07.09.2018 року, неповнолітній ОСОБА_3 потребує постійного відвідування та нагляду лікарів, оздоровлення в реабілітаційних центрах та таборі 2-3 рази на рік, відвідувати лікарів логопеда, дефектологом, психолога, відвідування ЛФК та індивідуальні заняття з плавання за участю тренера, 25 годин на тиждень.

Відповідачем надано дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Російської Федерації, а також на пересування по всій без винятку території України, на виїзд на неконтрольовану та тимчасово окуповану територію Донецької, Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя та виїзд з неї з метою оздоровлення, відпочинку та/або відвідування родичів сину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 08 червня 2018 року по 08 червня 2019 року у супроводі його матері ОСОБА_1, що встановлено з заяви посвідченої 08.06.2018 року приватним нотаріусом Волноваського районного нотаріального округу Кузуб Ю.В.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до п.п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької Луганської областей, затвердженого спільним наказом №415ог від 12.06.2015 року, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини.

Згідно ч.1 ст.18 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікованої Україною 27.02.1991 року) батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, оскільки відповідачем було надано дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3 на перетинання лінії зіткнення у межах Донецької області у супроводі матері в період з 08 червня 2018 року по 08 червня 2019 року, суд вважає, що права позивача ОСОБА_1 не порушені.

Щодо позовних вимог про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_3 на виїзд на неконтрольовану та тимчасово окуповану територію Донецької області у супроводі матері без згоди батька ОСОБА_2 в період з 09.06.2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто на майбутнє, суд зазначає наступне.

Статтею 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Таким чином, дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №14-244цс18, який відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов'язковим для суду першої інстанції під час розгляду справи.

Отже, чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини у такий часовий проміжок, а не ймовірні, не визначені у датах виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній, конкретно визначеній державі. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у його вихованні, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Вказані норми суд вважає необхідним застосовувати також і до правовідносин з приводу надання дозволу на в'їзд дитини на тимчасово окуповану територію Донецької, Луганської областей.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позову.

Суд звертає увагу, що позивач не позбавлена права звернутись до суду з позовом до відповідача у разі відмови останнім надати дозвіл на в'їзд дитини на тимчасово окуповану територію Донецької областей у її супроводі після 08 червня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 131, 263-265 ЦПК України, суд ,

вирішив:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_3 перетинання лінії зіткнення у межах Донецької області у супроводі матері без згоди батька ОСОБА_2 - відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 26.10.2018 року.

Головуючий суддя О.В. Любчик