Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 461/11509/15-ц

провадження № 61-14188св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року у складі судді Маліновської В. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2016 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 29 червня 2011 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 910.78550, згідно з яким позичальник отримала кредит в розмірі 99 464, 62 грн на купівлю транспортного засобу Chevrolet Epica, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, строком до 29 червня 2018 року, зі сплатою річної змінюваної процентної ставки, яка станом на час укладення договору становила 21, 9 % річних. Відповідно до умов кредитного договору банком направлено відповідачу листи щодо підвищення відсоткової ставки в період з 01 січня 2012 року до 01 серпня 2012 року - 23, 04 % річних, з 01 серпня 2012 року - 24, 99 % річних. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань станом на 02 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 268 688, 23 грн.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань між сторонами укладено договір застави згаданого транспортного засобу, згідно з умовами якого звернення стягнення на предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання заставодержателем договору купівлі-продажу предмета застави від імені заставодавця. У зв'язку із порушенням ОСОБА_3 прав та інтересів банку протягом тривалого часу позивач просив: вилучити у ОСОБА_3 або інших осіб, у яких може знаходитись транспортний засіб, який є предметом застави, та передати його ПАТ «Ідея Банк»; в рахунок погашення кредитних зобов'язань за кредитним договором № 910.78550, укладеним між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3, звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі - покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, в тому числі, але не виключно: проводити усі необхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу-власника, які пов'язані з продажем автомобіля тощо); стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 50, 00 грн та витрати зі сплати судового збору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва

від 01 лютого 2016 року частково задоволені позовні вимоги ПАТ «Ідея Банк». Судом звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 910.78550; визначено порядок звернення стягнення на заставне майно шляхом продажу предмета застави третій особі з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження. За рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного предмета застави, задоволено вимоги ПАТ «Ідея Банк» в загальному розмірі 268 688, 23 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що обставини, на які посилається позивач у позові як на підставу своїх позовних вимог в частині звернення стягнення на заставне майно, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, ці позовні вимоги відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на чинному законодавстві та умовах договору, а тому підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимогипро визначення способу звернення стягнення на заставлене майно шляхом продажу автомобіля позивачем з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також щодо вилучення предмета застави у відповідача або в іншої особи, у яких може знаходитись транспортний засіб, не підлягають задоволенню, оскільки положеннями частини сьомої статті 20 Закону України «Про заставу» регламентовано, що реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа, рішення суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Згідно з вимогами статті 21 Закону України «Про заставу» реалізація заставленого майна провадиться спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів), якщо інше не передбачено договором, а державних підприємств та відкритих акціонерних товариств, створених у процесі корпоратизації, всі акції яких перебувають у державній власності, -виключно з аукціонів (публічних торгів). Посилання позивача на статтю 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є помилковими, оскільки ця норма закону визначає позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що ОСОБА_3 допустила порушення своїх зобов'язань, передбачених кредитним договором, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що банк як заставодержатель набув передбачене законом та договором право вимагати звернення стягнення на предмет застави, обтяження якого зареєстровані в державному реєстрі, шляхом продажу предмета застави з публічних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

Апеляційний суд зазначив, що законом передбачена можливість суду зазначити у рішенні про передачу предмета застави в управління заставодержателю до його реалізації, проте позивачем не доведено, що такі заходи є необхідними. Незазначення у рішенні суду про вилучення предмета застави у заставодавця та передачу позивачу до його реалізації не позбавляє позивача, як стягувача, можливості примусового виконання рішення суду.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, банк просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про вилучення у відповідача чи інших осіб предмета застави та передання його в управління позивачу, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що за правилами пункту 3 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду, зокрема, зазначаються заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Проте суди першої та апеляційної інстанцій вилучення предмета застави трактують не як захід щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження, а виключно як одне із повноважень державного виконавця в процесі виконання рішення про звернення стягнення на предмет застави. На переконання заявника, суди незаконно позбавили банк права на забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження. Реалізація банком повноважень щодо вчинення дій, необхідних для здійснення продажу автомобіля, є неможливою без фактичного перебування предмета застави у володінні ПАТ «Ідея Банк», що зумовлює необхідність у задоволенні позовної вимоги про вилучення транспортного засобу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 08 червня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого дійшов таких висновків.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 29 червня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_3 укладено договір № 910.78850 про відкриття кредитної лінії, за умовами якого банк надав позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії з можливістю одержання грошових коштів з лімітом 99 464, 62 грн на строк у 84 місяці зі сплатою процентів річних у розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 7, 90 % (маржа банку), станом на день укладення договору змінна частина ставки становила 14, 00 %, що разом з маржею банку складала 21, 90 %.

Відповідно до пунктів 2, 6 параграфа 1 кредитного договору кредит надається окремими траншами в кількості не більш двох траншів на такі потреби: перший транш кредиту - фінансування купівлі позичальником транспортного засобу, автомобіля Chevrolet Epica, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, у сумі 93 883, 60 грн; фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника у розмірі 2 816, 01 грн; фінансування страхового платежу за договором добровільного страхування фінансових ризиків, пов'язаних з втратою роботи, укладеного з ПрАТ «Альфа Страхування», у розмірі 2 815, 01 грн; другий транш кредиту надається в строк не пізніше 29 червня 2012 року для таких потреб: фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника - 2 786, 44 грн, фінансування страхового платежу за договором добровільного страхування фінансових ризиків, пов'язаних із втратою роботи, у розмірі 2 785, 44 грн; фінансування страхового платежу для страхування ТЗ на умовах повного КАСКО в сумі 8 277, 32 грн.

Згідно з параграфом 4 позичальник зобов'язаний отримати кредит і протягом дії договору сплачувати кредит та проценти у вигляді ануїтетних платежів на рахунок № 8550 в терміни та сумах, визначених у графіку щомісячних платежів, що є додатком № 1 до цього договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором № 910.78550 про відкриття кредитної лінії від 29 червня 2011 року між сторонами укладено договір застави транспортного засобу № 910.78550, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Л. І. та зареєстрований в реєстрі за № 4428, за умовами якого заставодавець передав у заставу заставодержателю таке майно: транспортний засіб, автомобіль Chevrolet Epica, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, зареєстрований ВРЕВ 5 міста Києва 23 червня 2011 року, який належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3

За згодою сторін оціночна вартість предмета застави встановлена в розмірі 159 040, 00 грн.

На підставі договору застави приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Л. І. внесено запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, яким встановлено обтяження на предмет застави: автомобіль Chevrolet Epica, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується Витягом від 23 листопада 2011 року № 33900543.

Позивач виконав свої зобов'язання та надав позичальнику кредитні кошти у розмірі, визначеному кредитним договором, що підтверджується меморіальним ордером від 30 червня 2011 року № 910.78550 на суму 93 833, 60 грн, меморіальним ордеромвід 30 червня 2011 року № 910.78550 на суму 2 816, 01 грн - на сплату страхового платежу згідно з договором страхування від 01 грудня 2008 року, меморіальним ордером від 30 червня 2011 року № 910.78550 на суму 2 815, 01 грн - на страховий платіж за страхування від втрати роботи позичальника згідно з договором страхування № 910.78550.

Банк повідомив позичальника шляхом направлення листів про зміну розміру змінної частини ставки з 01 січня 2012 року з 21, 9 % на 23, 01 %, а з 01 серпня 2012 року - на 24, 99 % річних та надіслав нові графіки погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_3 після отримання кредитних коштів не виконала зобов'язання, визначені договором, порушила умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування, що підтверджується випискою за особовим рахунком з 29 червня 2011 року до 02 липня 2015 року, в результаті чого заборгованість відповідача перед позивачем за договором від 29 червня 2011 року № 910.78550 про відкриття кредитної лінії станом на 02 липня 2015 року становила 268 688, 23 грн та складалася з основного боргу - 66 615, 72 грн, простроченого боргу - 25 180, 65 грн, прострочених процентів - 57 586, 21 грн, строкових процентів - 62, 85 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за період з 02 липня 2014 року до 02 липня 2015 року - 119 242, 80 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України(параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У частині першій статті 1049 ЦК Українивстановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК Україниякщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК Українипорушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Застава є способом забезпечення зобов'язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу» ).

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).

За положеннями пункту 3 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду мають зазначатись, зокрема, заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні суду, є одним із заходів примусового виконання цього рішення.

Проте, суди не врахували, що вимоги банку про вилучення предмета застави та передачу в управління на період до його реалізації є саме такими правомірними та необхідними заходами. Незважаючи на те, що в договорі застави передбачені повноваження заставодержателя щодо вилучення у відповідача предмета застави та передачі його в управління банку, для того, щоб державний виконавець під час виконання рішення суду (відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження») вилучив у боржника транспортний засіб та передав його на зберігання стягувачу, про це повинно бути зазначено в рішенні суду.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1136цс17.

Таких же правових висновків дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 2/489/846/2016 (провадження

№ 61-1670зпв18), від 30 травня 2018 року у справі № 555/661/16-ц (провадження № 61-579св17).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що вилучення та передача предмета застави заставодержателю є передбаченим законом примусовим заходом щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження, що вживається на підставі рішення суду на період до його реалізації, якщо такий необхідний. Такий спосіб захисту є ефективним і відповідає правилу статті 5 ЦПК України та природі цивільних відносин, що виникли між сторонами спору.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про вилучення предмета застави та передання його в управління позивачу скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В іншій частині заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2016 року, враховуючи межі вимог та доводів касаційної скарги, відповідно до статті 400 ЦПК України Верховним Судом не переглядалися.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За приписами частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції, зокрема складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що касаційну скаргу задоволено, то витрати за подання апеляційної скарги у вигляді судового збору компенсуються заявнику за рахунок ОСОБА_3 у розмірі 2 955, 57 грн, а також компенсується судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 224, 25 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про вилучення предмету застави та передання його в управління Публічному акціонерному товариству «Ідея Банк» скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вилучити у ОСОБА_3 чи інших осіб автомобіль марки Chevrolet Epica, 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, та передати в управління Публічному акціонерному товариству «Ідея Банк» на період до його реалізації.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» 2 955, 57 грн судового збору у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також 3 224, 25 грн у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик