АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» вересня 2018 року

м. Харків

справа № 645/1756/18-ц

провадження № 22ц/790/4104/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Асєєвої В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 червня 2018 року в складі судді Мартинової О.М.,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, відшкодування завданої моральної шкоди, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2014 року у справі № 645/4563/13-к, який набрав законної сили 14 березня 2014 року, ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, а також задоволено її цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_3 на її користь 61042,80 грн. у рахунок відшкодування заподіяної їй матеріальної шкоди.

Зазначила, що 14 березня 2014 року у ОСОБА_3 виникло перед нею грошове зобов'язання щодо сплати 61042,80 грн.

Вказала, що ОСОБА_3 сплатив існуючу заборгованості тільки 10 квітня 2018 року, що підтверджується листом Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 11 квітня 2018 року та постановою від 11 квітня 2018 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа.

Вважала, що ОСОБА_3 має сплатити їй 7465,60 грн., як три процента річних від простроченої суми за період з 14 березня 2014 року по 10 квітня 2018 року, та 58111,51 грн., як суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 14 березня 2014 року по 31 березня 2018 року.

Зазначила, що злочинні дії ОСОБА_3 спричинили їй моральну шкоду, яку вона оцінює в розмірі 120000,00 грн.

Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 65577,11 грн., з яких 7465,60 грн., як три процента річних від простроченої суми та 58111,51 грн., як суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 120 000,00 грн., як відшкодування завданої моральної шкоди та 2504,80 грн., як витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 червня 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. та судовий збір в розмірі 67,49 грн., в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора; що дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов'язань; що оскільки у відповідача на підставі судового рішення виникло грошове зобов'язання, яке було ним виконано тільки через чотири роки, тому у неї виникло право на застосування наслідків такого порушення грошового зобов'язання у вигляді нарахування та стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних; що з незрозумілих для неї причин суд дійшов до висновку про те, що нею не доведено вину відповідача у тривалому відшкодуванні матеріальних збитків та частково задовольнив її вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні грошової суми з застосуванням статті 625 ЦК України мотивовано тим, що положення статті 625 ЦК України не поширюються на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди, збитків.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та призначено йому покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі. З застосуванням ст.75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки. На підставі пунктів 2, 3 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_3 обов'язок не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи. Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на її користь 61042,80 грн. у рахунок заподіяної їй матеріальної шкоди.

На виконання вказаного судового рішення 14 березня 2014 року Фрунзенським районним судом м. Харкова видано виконавчий лист № 645/4563/13-к про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 61042,80 грн.

З листа Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 11 квітня 2018 року за № 21940 вбачається, що на примусовому виконанні у виконавчої служби перебувало виконавче провадження № 46327691 з виконання виконавчого листа № 645/4563/13-к виданого Фрунзенським районним судом м. Харкова 14 березня 2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми коштів у розмірі 61042,80 грн.

03 лютого 2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

10 квітня 2018 року на рахунок з обліку депозитних сум відділу надійшли кошти за виконавчим провадженням, достатніх для погашення заборгованості за виконавчим документом, постановою про стягнення виконавчого збору та витрат на організацію та проведення виконавчих дій.

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 11 квітня 2018 року виконавче провадження № 46327691 з примусового виконання виконавчого листа № 645/4563/13-к закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у:

постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України);

постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

Саме такий правовий висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року при розгляді справи № 686/21962/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 мав грошове зобов'язання перед ОСОБА_1 за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2014 року, який набрав законної сили 14 березня 2014 року на суму 61042,80 грн., яка сплачено ним лише 10 квітня 2018 року.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання та виконав судове рішення лише 10 квітня 2018 року, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. У зв'язку з чим, розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період з 14 березня 2014 року по 10 квітня 2018 року склав 7465,60 грн. Зазначена сума розраховувалась таким чином.

Згідно розрахунку трьох процентів річних від простроченої суми за період з 14 березня 2014 року по 31 грудня 2014 року сума залишку боргу склала 61042,80 грн. за 293 прострочених дня; розмір штрафних санкцій - 1479,04 грн.; за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року сума залишку боргу - 61042,80 грн. за 365 прострочених днів, розмір штрафних санкцій - 1831,28 грн.; за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року сума залишку боргу - 61042,80 грн. за 366 прострочених днів, розмір штрафних санкцій - 1831,28 грн.; за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року сума залишку боргу - 61042,80 грн. за 365 прострочених днів, розмір штрафних санкцій - 1831,28 грн.; за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року сума залишку боргу - 61042,80 грн. за 90 прострочених днів, розмір штрафних санкцій - 451,55 грн.; за період з 01 квітня 2018 року по 10 квітня 2018 року сума залишку боргу - 61042,80 грн. за 10 прострочених днів, розмір штрафних санкцій - 50,17 грн., а всього 7465,60 грн.

Розмір індексу інфляції за період з 14 березня 2014 року по 31 березня 2018 року склав 58111,51 грн. Зазначена сума розраховувалась таким чином.

Згідно розрахунку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за період з 14 березня 2014 року по 31 грудня 2014 року розмір боргу, на який нараховуються інфляційні склав 61042,80 грн., індекс інфляції - 124,1%, сума боргу з урахуванням індексу інфляції - 75754,11 грн., розмір штрафних санкцій - 14711,31 грн.; за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року розмір боргу, на який нараховуються інфляційні - 61042,80 грн., індекс інфляції - 143,3%, сума боргу з урахуванням індексу інфляції - 87474,33 грн., розмір штрафних санкцій - 26431,53 грн.; за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року розмір боргу, на який нараховуються інфляційні - 61042,80 грн., індекс інфляції - 112,4%, сума боргу з урахуванням індексу інфляції - 68612,11 грн., розмір штрафних санкцій - 6469,31 грн.; за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року розмір боргу, на який нараховуються інфляційні - 61042,80 грн., індекс інфляції - 113,7%, сума боргу з урахуванням індексу інфляції - 69405,66 грн., розмір штрафних санкцій - 8362,86 грн.; за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року розмір боргу, на який нараховуються інфляційні - 61042,80 грн., індекс інфляції - 103,5%, сума боргу з урахуванням індексу інфляції - 63179,30 грн., розмір штрафних санкцій - 2136,50 грн., а всього 58111,51 грн.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог в цій частині і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, та дійшов помилкового висновку щодо відмови ОСОБА_1 в задоволенні позову в цій частині.

У зв'язку з чим рішення суду в частині відмови ОСОБА_1 у стягненні трьох процентів річних від простроченої суми за період з 14 березня 2014 року по 10 квітня 2018 року в розмірі 7465,60 грн. та індексу інфляції за період з 14 березня 2014 року по 31 березня 2018 року в розмірі 58111,51 грн. підлягає скасуванню з задоволенням позову ОСОБА_1 в цій частині.

Разом з тим, судова колегія погоджується з висновком суду щодо визначення розміру суми в рахунок відшкодування моральної шкоди в 5000,00 грн., виходячи з наступного.

У відповідності до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України.

Як роз'яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому у відповідності до абзацу 2 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З'ясувавши наявні підстави для відшкодування моральної шкоди та правильно визначивши її розмір в 5000,00 грн., суд першої інстанції виходив із положень статті 23, 1167 ЦК України та правильно визначивши характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, врахував засади співмірності, справедливості та інші обставини справи, які мають суттєве значення для задоволення позову в цій частині в такому розмірі, тому доводи ОСОБА_1 щодо розміру моральної шкоди в 120 000,00 грн. є необґрунтованими.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, з ОСОБА_3 на її користь, виходячи з пропорційності розміру задоволених позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2917, 78 грн. (885, 19 грн. - за подачу позовної заяви, 704, 80 грн. - за заяви про забезпечення позову та 1327, 79 грн. - за подачу апеляційної скарги).

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 червня 2018 року - змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три процента річних від простроченої суми в розмірі 7465, 60 грн. з 14 березня 2014 року по 10 квітня 2018 року та індекс інфляції в розмірі 58111, 51 грн. за період з 14 березня 2014 року по 31 березня 2018 року.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2917, 78 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 вересня 2018 року.