Справа №442/3798/18
Провадження №2/442/1527/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

з участю секретаря судових засідань - Лютик Х.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Дрогобицької міської ради Львівської області, ОСОБА_3 про зобов»язання до вчинення дій та визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що він являється землекористувачем земельної ділянки площею 0,0030 га з цільовим призначенням - для обслуговування нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Договору №2 від 27.09.2016 року.

На даний час він на вказаній земельній ділянці здійснив будівництво нежитлової будівлі загальною площею 5,3 кв.м., інвентаризаційною вартістю згідно Довідки КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за №3321 від 30.10.2017 року в розмірі 44126,00 гривень.

17.01.2017 року ним на підставі Договору відповідального зберігання майна, було передано ОСОБА_3 на зберігання вказану вище нежитлову будівлю строком до 30.12.2017 року.

Відповідно до ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Також згідно із ст. 949 ЦК України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Однак, при звернені до ОСОБА_3 в день закінчення Договору відповідального зберігання майна від 17.01.2017 року, останній відмовився від передачі майна із посиланням на факт відсутності у нього правовстановлюючого документу на нежитлову будівлю, яка є предметом договору.

При звернені ним до Відділу державного-будівельного контролю Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради щодо введення в експлуатацію новозбудованого майна, останнім було роз'яснено необхідність, спочатку звернення до суду з питанням про визнання права власності на самочинно збудоване майно, оскільки останнє збудоване без належного дозволу та належно затвердженого проекту, а вже потім подання відповідної декларації про готовність об'єкта з метою введення його в експлуатацію, а тому в нього виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд за захистом порушених, не визнаних прав та інтересів.

Позивач в судове засідання не з»явився, від нього поступило клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, представник Дрогобицької міської ради Львівської області в судове засідання не з»явився подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, хоча про місце та час проведення судового засідання був повідомлений вчасно та належним чином.

Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється

Згідно правил ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов'язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони.

Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини.

Матеріалами справи встановлено, що позивач являється землекористувачем земельної ділянки площею 0,0030 га з цільовим призначенням - для обслуговування нежитлової будівлі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі Договору №2 від 27.09.2016 року, на якій він здійснив будівництво нежитлової будівлі загальною площею 5,3 кв.м., інвентаризаційною вартістю згідно Довідки КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за №3321 від 30.10.2017 року в розмірі 44126,00 гривень.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права та припинення дії, яка порушує право.

Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Як вбачається зі статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст.376 ЦК України, а саме за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст.376 ЦК); за особою власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК).

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

В пункті 16 зазначеної Постанови вказується, що позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки, будівництво нерухомого майна, здійснено позивачем без порушень будівельних, санітарних та екологічних норм та правил, та є таким, що не суперечить суспільним інтересам і не порушує прав інших осіб.

Щодо позовних вимог в частині зобов»язання ОСОБА_3 повернути на користь позивача спірну нежитлову будівлю, то судом встановлено наступні факти.

17.01.2017 року позивачем на підставі Договору відповідального зберігання майна, було передано ОСОБА_3 на зберігання нежитлову будівлю строком до 30.12.2017 року.

Відповідно до ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Також згідно ст. 949 ЦК України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Однак як встановлено, в день закінчення Договору відповідального зберігання майна від 17.01.2017 року, відповідач (ОСОБА_3.) відмовився від передачі майна (нежитлової будівлі) позивачу.

Відповідно до положень статей 391 та 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача, а тому з огляду на наведене вище, суд прийшов до переконання, що позов підставний та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, ч. 4 ст. 206, 258, 263-265, 268, 280 ЦПК України, ст..15, 16, 328, 383, 376, 392, 936, 949 ЦК України, суд -

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю (познач, на плані літ. «А-1») загальною площею 5,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

Зобов'язати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2) повернути на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2., паспорт серії НОМЕР_2, виданий 09.04.2015 року Дрогобицьким МВ ГУ ДМС України у Львівській області, місце реєстрації: Львівська область, м.Дрогобич, вул. Стрийська, 327) нежитлову будівлю (познач, на плані літ. «А-1») загальною площею 5,3 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду, після набрання ним чинності, направити до відповідного відділу державної реєстрації актів цивільного стану для реєстрації факту розірвання шлюбу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя ___________________ О.В. Крамар