Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 371/1165/16-ц

провадження № 61-20542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Миронівська районна державна лікарня ветеринарної медицини,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року у складі судді Поліщука А. С. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Миронівська районна державна лікарня ветеринарної медицини звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної організації.

В обґрунтування позову зазначено, що внаслідок протиправних дій відповідачів, пов'язаних із незаконним звільненням ОСОБА_5 із посади завідувача лікарні - лікаря по хворобам молодняка та неплідності Карапишівської державної дільничної лікарні ветеринарної медицини, позивачу завдано матеріальну шкоду у розмірі 33 423,51 грн, із яких: 22 509,10 грн - нарахована поновленому на роботі ОСОБА_6 заробітна плата за грудень 2015 року, 8 170,81 грн - сплата до податкових органів компенсація заробітної плати ОСОБА_5 за 2015 рік, 2 500,00 грн та 243,60 грн - сплата понесених підприємством судових витрат.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 33 179,91 грн.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини шкоду, завдану неправомірними діями в розмірі 33 179,91 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок протиправних дій саме ОСОБА_3, який, використовуючи своє службове становище, будучи виконуючим обов'язки начальника Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини, 06 квітня 2015 року незаконно звільнив ОСОБА_5 із посади завідувача лікарні - лікаря по хворобам молодняка та неплідності Карапишівської державної дільничної лікарні ветеринарної медицини, позивачу спричинена матеріальна шкода в загальному розмірі 33 423,51 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із відсутності підстав для солідарного стягнення заподіяної шкоди позивачу з відповідачів, оскільки ОСОБА_4, працюючи начальником управління ветеринарної медицини в Миронівському районі і головним державним інспектором ветеринарної медицини, відповідно до своїх повноважень, не мав відношення до звільнення ОСОБА_5 із посади завідувача лікарні - лікаря по хворобах молодняка та неплідності Карапишівської державної дільничної лікарні ветеринарної медицини, при цьому доводи здійснення ОСОБА_4 тиску на ОСОБА_3 щодо звільнення ОСОБА_5 матеріалами справи не підтверджені. Крім того, апеляційний суд безпідставними визнав доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача правосуб'єктності на звернення до суду із зазначеним позовом відповідно до положень частини четвертої статті 136 КЗпП України, оскільки на час звернення Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини до суду із зазначеним позовом відповідач ОСОБА_3 звільнений з посади в. о. начальника у зв'язку із неналежним виконанням службових обов'язків, а тому на думку колегії суддів, норми цієї статті не можуть бути застосовані спірних правовідносин.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди безпідставно не взяли до уваги той факт, що шкоду позивачу завдано спільними діями двох відповідачів, оскільки ОСОБА_3 знаходився в службовій залежності від ОСОБА_4 і змушений був виконувати його вказівки, крім того, суд безпідставно стягнув із нього суму коштів у розмірі 8 170,81 грн - нарахування на оплату праці, оскільки зазначена сума не стягувалася жодним судовим рішенням, а справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов'язком роботодавця та працівника. Крім того, позивач у цій справі не наділений цивільною правосуб'єктністю для звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки відповідно до частини четвертої статті 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що наказом начальника управління ветеринарної медицини в Миронівському районі Київської області від 15 січня 2015 року № 3 ОСОБА_4 призначено ОСОБА_3 виконуючим обов'язки начальника Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини з 16 січня 2015 року.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року встановлено, що в.о начальника Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_3 своїм наказом від 06 квітня 2015 року № 69 звільнив ОСОБА_5 із посади завідувача лікарні-лікаря по хворобам молодняка та неплідності Карапишівської державної дільничної лікарні ветеринарної медицини.

Цим же рішенням, Миронівський районний суд Київської області визнав наказ в.о. начальника Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_3 від 06 квітня 2015 року № 69 про звільнення ОСОБА_5 із посади завідувача лікарні-лікаря по хворобам молодняка та неплідності Карапишівської державної дільничної лікарні ветеринарної медицини незаконним та поновив його на цій посаді, при цьому стягнувши з Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22 509,10 грн, судовий збір у розмірі 243,60 грн та 2 500,00 грн судових витрат.

Вказане рішення суду набрало законної сили 27 листопада 2015 року, на виконання цього рішення Миронівська районна державна лікарня ветеринарної медицини сплатила ОСОБА_5 визначені рішенням суду суми з відрахуванням податків, а також сплатила до податкових органів податок у розмірі 8 170,81 грн.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134, статті 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у якій бере участь особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року встановлено факт незаконного звільнення наказом в.о. начальника Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_3 завідувача лікарні-лікаря по хворобам молодняка та неплідності Карапишівської державної дільничної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_5

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 звільнено із порушенням закону за наказом в.о. начальника Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини ОСОБА_3, тому останній як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв'язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Задовольняючи позов та стягуючи з відповідача 33 179,91 грн, суди не звернули уваги на те, що за приписами статті 237 КЗпП України на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, покладається обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації лише у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Відшкодування інших витрат, законодавством України не передбачено.

Задовольняючи позов, суди у порушення положень статті 214 ЦПК України 2004 року належним чином не перевірили розміру витрат, пов'язаних з компенсацією працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та не звернули уваги, що до загальної суми відшкодування безпідставно включено 2 500,00 грн понесених судових витрат, 243,60 грн сплаченого судового збору та 8 170,81 грн сплачених податків.

Розмір заподіяних незаконним звільненням працівника збитків, у вигляді витрат по оплаті компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 22 509,10 грн.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд у порушення вимог статті 303 ЦПК України на зазначене не звернув уваги.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач у цій справі не наділений цивільною правосуб'єктністю для звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки відповідно до частини четвертої статті 136 КЗпП України стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу, не заслуговують на увагу, оскільки на час звернення Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини до суду із цим позовом ОСОБА_3 звільнений з посади в.о. начальника у зв'язку із неналежним виконання службових обов'язків.

Доводи касаційної скарги щодо завдання шкоди позивачу спільними діями двох відповідачів, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень Верховного Суду.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про зміну рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року шляхом зменшення стягнутої з ОСОБА_3 на користь Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини суми збитків до 22 509,10 грн.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції в частині вирішення питання судових витрат необхідно змінити, зменшити суму стягнутого за рішенням суду першої інстанції з ОСОБА_3 на користь Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини розміру судового збору за подачу позову до суду з 1378,00 грн до 467,41 грн.

Крім того, на користь ОСОБА_3 із Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 243,75 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 265,91 грн, а всього 509,66 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року змінити.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_3 на користь Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини суми збитків до 22 509,10 грн.

Зменшити стягнутий за рішенням суду першої інстанції з ОСОБА_3 на користь Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини розмір судового збору за подачу позову до суду з 1378,00 грн до 467,41 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_3 із Миронівської районної державної лікарні ветеринарної медицини судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 243,75 грн та судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 265,91грн, а всього 509,66 грн.

В іншій частині рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик