Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/13368/15-ц

провадження № 61-15868св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року у складі судді Колдіної О. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про повернення коштів.

Позов мотивовано тим, що 13 листопада 2011 року вона передала відповідачу грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США та 88 000 грн на оформлення 40 % засновницьких прав на стоматологічну клініку, розташовану по АДРЕСА_1 що підтверджується відповідною розпискою. Однак відповідач всупереч вказаним домовленостям не вчинив дій щодо створення товариства з обмеженою відповідальністю та відповідного оформлення засновницьких прав позивача, а передані з цією метою кошти не повернув.

За таких обставин та на підставі статті 1212 ЦК України позивач просила суд ухвалити рішення про повернення їй ОСОБА_5 безпідставно набутих 5 000доларів США та 88 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США, що станом на момент винесення рішення за офіційним курсом Національного банку України становить 133 000 гривень, та 88 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 943,10 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання щодо створення і реєстрації юридичної особи з оформленням 40 % засновницьких прав на позивача у справі, а тому кошти, які були передані позивачем з цією метою, що підтверджується розпискою від 13 листопада 2011 року, підлягають поверненню на підставі положень статті 1212 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання щодо створення і реєстрації юридичної особи з оформленням 40 % засновницьких прав на позивача, тому кошти, які були передані останнім відповідачу і утримуються ним без виконання зобов'язання, підлягають поверненню на підставі статті 1212 ЦК України. Оскільки позивач не ввійшла до співзасновників створеного відповідачем товариства, тому зобов'язання відповідача не є виконаним. При цьому суд дійшов висновку про безпідставність доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що грошові кошти за вказаною розпискою не передавались позивачем відповідачу у власність чи користування, а були отримані за договором доручення, укладеним у формі розписки. Набуті відповідачем на виконання зобов'язань за вказаним договором кошти були витрачені на ведення спільної із позивачем діяльності. Договірний характер правовідносин виключає застосування судом до цих правовідносин положень статті 1212 ЦК України. Суди не взяли до уваги факт укладання між позивачем та донькою відповідача угоди про співробітництво без створення юридичної особи. Строк позовної давності закінчився у листопаді 2012 року - з моменту початку здійснення відповідачем та позивачем спільної діяльності у сфері стоматології.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

03 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Суди установили, що 13 листопада 2011 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США та 88 000 грн для оформлення 40 % засновницьких прав в стоматологічній клініці по АДРЕСА_1, що підтверджується відповідною письмовою розпискою про отримання грошових коштів (а.с. 7).

Відповідач не виконав зазначені зобов'язання, у зв'язку з чим позивач в 2014 році звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів, переданих на підставі боргової розписки від 13 листопада 2011 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову про стягнення коштів за договором позики на підставі вказаної розписки ОСОБА_4 було відмовлено, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами, не пов'язані з укладенням договору позики, а пов'язані із зобов'язаннями, що виникли з домовленості між сторонами щодо здійснення спільної діяльності і створення товариства для ведення спільного бізнесу.

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців 03 грудня 2013 року було зареєстровано товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасна сімейна стоматологія», керівником цієї юридичної особи вказано ОСОБА_5, а відомості про інших осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи - відсутні (а.с. 112).

Вирішуючи спір, суди дійшли висновку, що ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 отримав від неї кошти в сумі 5 000 доларів США та 88 000 грн, взявши на себе зобов'язання щодо створення і реєстрації юридичної особи з оформленням 40 % засновницьких прав на позивача, створив таку юридичну особу, проте не оформив зазначені права на позивача, чим безпідставно набув гроші останньої, які підлягають поверненню їй в порядку статті 1212 ЦК України.

Такі висновки судів не відповідають вимогам закону та обставинам справи з огляду на таке.

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15.

Колегія суддів не знайшла правових підстав для відступлення від неї.

Установивши у справі, яка переглядається, наявність у сторін договірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій помилково виходили з наявності правових підстав для застосування статті 1212 ЦК України у спірних правовідносинах та дійшли передчасного висновку про задоволення позову ОСОБА_4 та повернення грошових коштів як таких, що безпідставно набуті відповідачем.

Отже, у справі, яка переглядається, суди неправильно застосували норму статті 1212 ЦК України.

Перевіряючи доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, суди виходили з того, що встановлений законом трирічний строк позовної давності був перерваний у 2014 році шляхом звернення ОСОБА_4 до суду із позовною заявою про стягнення грошових коштів за вказаною розпискою, як таких, що передані відповідачу за договором позики.

Такий висновок суду є передчасним.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У 2014 році ОСОБА_4 пред'явила позов до боржника ОСОБА_5 за договором позики, а тому відсутні правові підстави для застосування норми статті 264 ЦК України до вимог, які заявлені в межах цієї справи.

Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов'язок суду.

Суди попередніх інстанцій у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; не перевірили усіх доводів сторін й не надали належної правової оцінки поданим ним доказам, не сприяли всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустили неповноту у з'ясуванні таких обставин, дійшовши передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 із підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України.

Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлено, а тому судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк