Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/14944/16-ц

провадження № 61-32942св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року, у складі судді Яровенко Н. О., та рішення Апеляційного суду м. Києва

від 14 червня 2017 року, у складі колегії суддів: Українець Л. Д.,

Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Дніпровського районного суду

м. Києва від 01 квітня 2013 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів позики та розписок. Задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_5 2 797 550 грн боргу за договорами позики від 04 квітня 2007 року та від 28 травня 2008 року, а також судові витрати.

Зазначене рішення неодноразово переглядалось судами апеляційної та касаційної інстанцій, і за результатом останнього розгляду справи рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суд ум. Києва від 28 січня 2014 року та, в подальшому, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року.

20 жовтня 2014 року було відкрито виконавче провадження з виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2014 року, однак, станом на день подання позовної заяви, вказане рішення ОСОБА_5 не виконано. У зв'язку з цим позивач просила суд стягнути з боржника три проценти річних, індекс інфляції та відсотки за використання позики, що нараховані на суму боргу за весь час безпідставного використання коштів, починаючи з 01 квітня 2013 року.

Згідно наданих позивачем розрахунків, загальний розмір грошових коштів, які остання просила стягнути з відповідача, становить 3 844 455,42 грн, що включає: 293 915,51 грн - три проценти річних, 2 042 211,50 грн - інфляційні витрати; 1 508 328,41 грн - відсотки за використання позики.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 293 585 грн 3 % річних, 2 550 822,21 грн - інфляційні витрати, а всього 2 844 407,21 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що положенням статті 625 ЦК України передбачено право кредитора, у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов'язання, вимагати від останнього сплатити борг із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми. Згідно зробленого судом розрахунку встановлено, що сума індексу інфляції за період з 01 квітня 2013 року по 30 вересня 2016 року складає 2 550 822,21 грн, а сума 3 % річних за період прострочення - 293 585 грн. Умовами договору встановлено, що позика є безпроцентною, що позбавляє можливості стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Підстави для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки період виникнення зобов'язань відраховується з часу вступу в законну силу рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за договором позики -

28 січня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року рішення місцевого суду змінено. Зменшено суму 3 % річних з 293 585 грн до 224 245,02 грн, та суму інфляційних витрат з 2 550 822,21 грн до

1 855 317,11 грн, а всього суму з 2 844 407,21 грн до 2 079 562,13 грн. Зменшено розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача.

Рішення апеляційного суду мотивоване правильністю висновку місцевого суду стосовно того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних витрат ґрунтуються на законі. Разом із цим, здійснюючи розрахунок розмір грошових коштів, які необхідно стягнути з ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції невірно встановив строк для проведення такого розрахунку, відлік якого розпочався з часу набрання рішенням про стягнення заборгованості законної сили, тобто з 29 січня 2014 року.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_5, у якій він просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно не було застосовано строк позовної давності у зв'язку з помилковим висновком стосовно того, що зобов'язання відповідача по поверненню позивачу боргу виникли не на підставі укладених договорів позики, а на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року.

Касаційна скарга також містить посилання на ту обставину, що оскільки норми частини другої статті 625 ЦК України поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні, а тому іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає.

Позивач не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направила.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд установив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_5 2 797 550 грн боргу за договорами позики від 04 квітня 2007 року та від 28 травня 2008 року.

Зазначене рішення боржником виконано не було, що стало підставою для звернення ОСОБА_4 до суду з вимогою стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі судового рішення від 01 квітня 2013 року про стягнення боргу за договором позики.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Обґрунтовуючи наявність підстав для стягнення з ОСОБА_5 3% річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанції правильно виходили із того, що відповідач, отримавши від позивача позику, борг не повернув. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року, що набрало законної сили 28 січня 2014 року, про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в національній валюті - гривні, не виконано, а, отже, допущено прострочення грошового зобов'язання. У зв'язку із цим здійснено нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, що є особливою мірою відповідальності боржника.

При цьому, змінюючи рішення місцевого суду в частині розміру стягнених з боржника грошових коштів, апеляційний суд вірно визначив період, за який необхідно здійснювати розрахунок такої грошової суми, а саме - з 29 січня 2014 року (що є наступним днем з дня набрання законної сили судовим рішенням про стягнення заборгованості за кредитними договорами) по 30 вересня 2016 року.

Посилання у касаційній скарзі на неможливість застосування до спірних правовідносин в частині нарахування інфляційних втрат положень частини другої статті 625 ЦК України є безпідставними з огляду на таке.

Так, невиконане грошове зобов'язання, на яке позивач просила нарахувати інфляційні втрати, є не зобов'язанням за договором позики, вираженим в іноземній валюті, а трансформованим з цього зобов'язанням, встановленим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2013 року, яке не виконується.

Оскільки зазначене зобов'язання визначено у грошовій одиниці гривні, то правильним є висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що у зв'язку з його невиконанням позивач має право на стягнення інфляційних втрат за час прострочення грошового зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, сума яких була вірно розрахована апеляційним судом.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у суді першої інстанції, є аналогічними доводам апеляційної скарги, були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права, дотримуючись при цьому норм процесуального права, та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 224 245,02 грн 3 % річних та 1 855 317,11 грн інфляційних витрат,а всього - 2 079 562,13 грн.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення місцевого суду, у незміненій апеляційним судом частині, та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2017 року, у незміненій частині, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська