Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 591/1100/16-ц

провадження № 61-12584св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 01 квітня 2016 року в складі судді Кривцової Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року в складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Лузан Л. В., Сибільової Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - ОСОБА_2, про визнання поруки припиненою.

Позовна заява мотивована тим, що 21 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, який забезпечений порукою ОСОБА_1 Між банком, позичальником та поручителем 30 лютого 2013 року укладено правочини, якими внесено зміни до кредитного договору та договору поруки. Останній платіж за кредитним договором позичальник ОСОБА_2 здійснив у лютому 2014 року. 25 квітня 2014 року банк надіслав позичальнику повідомлення про дострокове виконання зобов'язань за кредитом. Оскільки кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту, та у визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк не пред'явив вимоги до поручителя, то порука ОСОБА_1 припинилася.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати припиненою поруку за договором, укладеним між нею та ПАТ «ПриватБанк» з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_2

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 01 квітня 2016 року позов задоволено. Визнано припиненою поруку за договором поруки «Про внесення змін № 1 до договору поруки № 1406-мк» від 30 липня 2013 року, договором поруки від 21 червня 2007 року № 1406-мк, укладених між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя, тому порука припинилася.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав своє право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, надіславши 25 квітня 2014 року вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних з ним платежів. Оскільки банк змінив строк виконання основного зобов'язання, то зобов'язаний був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців від цієї дати.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк не пред'являв до позичальника вимоги про повне дострокове повернення кредитних кошів. Зі змісту повідомлень, які направлені на адресу позичальника 25 квітня 2014 року та 28 січня 2016 року, випливає, що банк просив погасити лише прострочену заборгованість і не просив виконати зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі. Оскільки банк не змінив строк виконання основного зобов'язання, то немає підстав для визнання поруки припиненою.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

06 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 21 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір на суму 25 000 доларів США строком до 20 червня 2012 року з погашенням суми кредиту відповідно до графіка.

30 липня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 був укладений додатковий договір до кредитного договору, згідно з яким ліміт кредиту визначений у розмірі 543 450,33 грн, термін повернення кредиту визначено до 15 липня 2021 року.

З метою забезпечення виконання цих кредитних зобов'язань 21 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки № 1406-МК.

У подальшому (30 липня 2013 року) договір поруки був укладений в новій редакції, згідно з якою позивач поручилась перед кредитором за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором та додатковим договором до кредитного договору, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагороди, штрафів, пені та інших платежів.

Відповідно до наданої банком довідки-розрахунку від 10 лютого 2016 року ОСОБА_2 має прострочену заборгованість за тілом кредиту в розмірі 447 958,37 грн, заборгованість за процентами - 15 552,90 грн, пенею - 708 088,34 грн, всього - 1 171 599,61 грн.

Із цієї довідки також відомо, що сума поточної заборгованості за тілом кредиту була переведена в прострочену заборгованість з 29 березня 2014 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до пункту А.3 додаткового договору від 30 липня 2013 року згідно зі статтями 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених у графіку погашення кредиту, понад 30 днів, датою погашення заборгованості є 31-й день. Вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, за днем повернення кредиту (32 день), вважається простроченою.

Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов'язання та дострокового повернення коштів у разі прострочення виконання зобов'язання за кредитом, визначили умови такого повернення коштів.

Встановлено, що останній платіж за кредитним договором позичальник здійснив 25 лютого 2014 року у розмірі 89,23 грн, а тому за визначенням пункту А.3 додаткового договору від 30 липня 2013 року строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 31 день після порушення позичальником зобов'язань, передбачених у графіку погашення кредиту, зокрема у лютому 2014 року.

Отже, враховуючи умови пункту А.3 додаткового договору від 30 липня 2013 року, у зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором у лютому 2014 року датою погашення усієї заборгованості за кредитом є 29 березня 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З договору поруки відомо, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.1) про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Разом з тим до спірних правовідносин не може бути застосований пункт 5.1 договору поруки, яким збільшено позовну давність до поруки, оскільки якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що право кредитора на пред'явлення вимоги до поручителя та обов'язок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобов'язання припинилися.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Таким чином, якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк обчислюється від цієї дати.

Вказані висновки узгоджуються правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-54цс18.

Встановлено, що банк не пред'являв вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права.

Банк не визнав факту припинення поруки на підставі закону, оскільки він 28 січня 2016 року звернувся до поручителя з повідомленням про стягнення заборгованості за кредитним договором. Наявність вимог до поручителя (тобто наявність спору) підтвердив також і представник банку.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що кредитор не пред'явив до поручителя вимогу протягом шести місяців з моменту настання строку виконання основного зобов'язання, тому порука вважається такою, що припинена, а позов про визнання поруки припиненою підлягає задоволенню.

Посилання на вимогу банка від 25 квітня 2014 року як на зміну строку виконання основного зобов'язання не впливає на характер спірних правовідносин, які припилися внаслідок інших підстав.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці судові необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 01 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська