Справа № 2/593/322/2018
Р І Ш Е Н НЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"10" вересня 2018 р. Бережанський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої - судді Данилів О.М.

при секретарі Паньків М.М.

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бережанах справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, вказуючи, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають у належному йому на праві особистої власності житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1, звернувся до суду з позовом про визнання їх особами, що втратили право на користування належним йому житлом.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання повторно не з"явилися, хоч належним чином повідомлялися про день і час розгляду справи, що дає суду підставу для розгляду справи заочно у їх відсутності по наявних у ній матеріалах.

Суд, розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача та свідків, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Вказаний факт підтверджується поясненнями позивача та оглянутим у судовому витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим 16 вересня 2013 року.

В судовому засіданні позивач пояснив, що відповідачка ОСОБА_3 є колишнім власником зазначеного будинку. 16 вересня 2013 року відповідачка, уклавши із ним договір купівлі- продажу, тобто у встановлений законом спосіб, відчужила йому належний їй будинок, у якому були прописані ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, як члени її сім"ї. З часу продажу вказаного будинку відповідачі у ньому не проживають, а лише значаться у ньому прописаними, а через формальну реєстрацію відповідачів у його житловому будинку він не має можливості скористатися своїм правом на житлові субсидії, що ставить його у скрутне матеріальне становище, тому він наполягає на задоволенні його позовних вимог.

Покази позивача підтверджуються договором купівлі-продажу від 16 вересня 2013 року та записами оглянутої в судовому засіданні будинкової книги.

Із довідок за № 3426, виданих 9 липня 2018 року Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України в Тернопільській області та із будинкової книги видно, що в АДРЕСА_1 значаться прописаними відповідачі.

Із оглянутого в судовому засіданні акту обстеження житлово-побутових умов, що був складений 23 червня 2018 року комісією у складі: голови комісії -заступника міського голови Бойко М.І., секретаря комісії -спеціаліста 1категорії Бідун І.О. та членів комісії: Походжай О.Д. і Здеб О.Є., у присутності депутата Гончар П.В., видно, що у будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 проживає лише син позивача ОСОБА_11 разом із дружиною ОСОБА_12 та дочкою ОСОБА_13, а відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вказаному будинку не проживають, лише значаться формально прописаними.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що відповідачі ОСОБА_5 продали належний їм будинок позивачу і з цього часу у будинку позивача, що знаходиться в АДРЕСА_1, не проживають. Зазначений факт їй відомий, бо вона проживає по сусідству з позивачем і протягом багатьох років відповідачів не зустрічала.

Свідок ОСОБА_15 дала суду аналогічні покази, зокрема, пояснила, що їй відомо, що відповідачі продали позивачу свій будинок і вже останніх п»ять років у цьому будинку живе син позивача із дружиною та дочкою, а відповідачі у цьому будинку протягом тривалого часу не проживають. Цей факт їй достовірно відомий, бо вона проживає по сусідству та подружжя ОСОБА_5 та їх дітей вже давно не бачила, вони виїхали з цього будинку, коли їх діти ще були зовсім малими.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння - у спосіб, передбачений ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника квартири, житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Однак, за ч. 2 цієї ж статті член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі своєї відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз змісту вказаної правової норми свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартири (будинку) користуватися цим житловим будинком виникає лише за умови наявності у власника права приватної власності на це майно і пов'язано з існуванням між власником та вселеною особою сімейно-правових відносин, а відтак припинення права власності особи на таке житло припиняє право вселених нею членів її сім'ї на користування цим будинком, що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, за якою припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту, припиняє сам сервітут.

За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України також передбачено збереження права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, лише при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

А так як судом встановлено, що відповідачі не набули самостійного права користування житлом з підстав, передбачених законом (найм, оренда тощо), тому відповідно до наведених вище норм матеріального права після зміни власника вони втратили право на користування цим житлом, тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача слід визнати підставними і задоволити їх.

На підставі наведеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. ст. 4, 12, 19, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 280-284, 354, 355 ЦПК України та ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, ч.2 ст. 405 ЦК України, ст. 150, ч. 4 ст. 156 ЖК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 особами, що втратили право на користування житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Рішення набирає законної сили після закінчення терміну на його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Бережанського

районного суду Тернопільської області Данилів О.М.