Провадження № 2-о/127/676/18
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

18.10.2018 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

та заявника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/26295/18 за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території,

в с т а н о в и в:

18 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_3.

Мотивувала заяву тим, що ОСОБА_3 її чоловік, який внаслідок захворювання серця помер 24.09.2018 року в м.Донецьку.

26.09.2018 року Будьонівським відділом записів актів громадянського стану м. Донецька Державної ОСОБА_4 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки було складено актовий запис № 910 та видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 (рос. ОСОБА_5) ОСОБА_6 серії ДНР № 112794.

Оскільки документи, що видані на тимчасово окупованій території Донецької області не створюють правових наслідків, отримати у встановленому Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» порядку свідоцтво про смерть чоловіка на території України заявник не має можливості, просила суд встановити факт смерті її чоловіка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 24.09.2018 року в місті Донецьк.

Заявник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заяву. Пояснила, що вона є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території і з 2014 року постійно проживає та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. ЇЇ чоловік також був особою, переміщеною з тимчасово окупованої території і постійно проживав з нею у м. Вінниці. Однак, в двадцятих числах вересня 2018 року він поїхав у м. Донецьк для того, щоб перевірити стан їх майна, однак, вночі 24.09.2018 року, знаходячись в їх квартирі в м. Донецьку, чоловік помер від сердцевого нападу. Зауважила, що її чоловік страждав на атеросклеротичну хворобу серця. Похований чоловік також на кладовищі у м. Донецьк. Лікарська довідка про смерть та свідоцтво про смерть чоловіка видані відповідними органами невизнаної Донецької Народної Республіки, що не створює правових наслідків і стало підставою для звернення до суду з даною заявою. Встановлення факту смерті необхідно їй для отримання у встановленому законом порядку свідоцтва про смерть чоловіка, відповідних соціальних виплат, оформлення спадщини тощо.

Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 317 ЦПК України (в редакції, що діє з 15.12.2017 року) справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Судом встановлено, що заявник громадянка України ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище «Миронович») ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 «б», кв. 3.

15.09.2014 року ОСОБА_2 взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України, її фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1.

Із свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 12.01.1989 року повторно, вбачається, що 04.03.1983 року в Будьонівському відділі ЗАГС м. Донецька був укладений шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в селі Петрівка № 1 Олександрівського району Донецької області та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище «Миронович») ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка народилась в м. Донецьк, про що 04.03.1983 року був складений відповідний актовий запис № 163.

ОСОБА_3 помер 24.09.2018 року вдома, за адресою: м. Вінниця, вул. Антропова, 20 «б», кв. 3, про що 26.09.2018 року видано лікарське свідоцтво про смерть № 3612. Причина смерті: атеросклеротична хвороба серця.

26.09.2018 року Будьонівським відділом записів актів громадянського стану м. Донецька Державної ОСОБА_4 Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки було складено актовий запис № 910 та видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 (рос. ОСОБА_5, 27.01.1960 р.н.) серії ДНР № 112794.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України (в редакції, що діє з 15.12.2017 року) суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації.

Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків, а тому видане Донецькою Народною Руспублікою свідоцтво про смерть не створює правових наслідків.

Разом з тим, оцінюючи надані заявником докази, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, та чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidouv. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozerv. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто, є окупованою)» (Mozerv. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Враховуючи наведене, суд вважає необхідним встановити факт смерті ОСОБА_3, громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Петрівка № 1 Олександрівського району Донецької області, який помер у віці 58 років, 24 вересня 2018 року в м. Донецьк.

На підставі ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Відповідно до вимог частини 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Керуючисьст.ст. 2, 4, 5, 10, 89, 315-319 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

заяву задоволити.

Встановити факт смерті ОСОБА_3 (рос. ОСОБА_5), громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Петрівка № 1 Олександрівського району Донецької області, який помер у віці 58 років, 24 вересня 2018 року в м. Донецьк.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 354, 355 ЦПК України та відповідно до Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Повне судове рішення складено 18 жовтня 2018 року.

Суддя: