Справа №488/82/17 12.09.2018
Провадження №22-ц/784/1272/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 488/82/17 Категорія 43
Провадження № 22-ц/784/1272/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2018 року, постановлене під головуванням судді Лазаревої Г.М. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом вселення, відшкодування збитків, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що їй на підставі рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.02.2015 р. належить ? частка АДРЕСА_1, яку вона отримала в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Право на іншу ? частку цієї квартири має її брат ОСОБА_4 З моменту смерті батька, відповідач заволодів спадковою квартирою та не допускає її до неї, чинить перешкоди в користуванні квартирою. З цього приводу вона була змушена тричі звертатися до правоохоронних органів. Більш того, вона позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на вказану квартиру, оскільки для цього необхідно надати технічний паспорт на квартиру, а відповідач не допускає до неї працівників ММБТІ. Своїми неправомірними діями відповідач заподіяв їй матеріальні збитки, оскільки нею було сплачено за послуги реєстраційної служби з державної реєстрації її речових прав на нерухоме майно та отримання відомостей з Єдиного державного реєстру 14.08.2015 року 85,26 гри. та 120 грн., а за послуги ММБТІ по виготовленню технічного паспорту на квартиру 22.07.2016 р. - 219,04 грн., всього на суму 424,30 грн. Однак, в результаті неправомірних дій відповідача, послуг від відповідних служб нею не отримано. На підставі викладеного, позивачка просила суд вселити її до АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача ОСОБА_4 не чинити їй перешкод в користуванні вказаною квартирою та зобов'язати його надати ОСОБА_1 ключі від вказаної квартири; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 424,30 грн., судовий збір в розмірі 1102,40 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Судом вирішено вселити ОСОБА_1 до АДРЕСА_1. Зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні АДРЕСА_1 та зобов'язати його надати ОСОБА_1 ключі від вказаної квартири. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 424 грн. 30 коп., сплачений судовий збір в розмірі 1102,40 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, винесення рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивачка та її представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду в цілому зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що рішенням суду від 10.02.2015 р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом, за позивачкою ОСОБА_1 було визнано право власності на ? частку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька. Даний позов було подано в зв'язку з тим, що позивачка не мала можливості надати правовстановлюючі документи на квартиру нотаріусу для оформлення спадкових прав, так як останні не надавав відповідач. Більш того відповідач заволодів спадковою квартирою та не допускає до неї позивачку.

Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 30.11.2012 р. ОСОБА_1 зверталась з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності її зведеного брата ОСОБА_4, який перешкоджає їй у доступі до квартири. В ході перевірки позивачка пояснила, що в ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5, після чого відкрилась спадщина на АДРЕСА_1. Однак ключі від квартири заявниця загубила, а її зведений брат ОСОБА_4 має намір звертатися до суду із заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Брат заявниці ОСОБА_4 пояснив, що квартирою він розпоряджається, оскільки батько залишив заповіт, у якому єдиним спадкоємцем квартири вказує його. ОСОБА_1 ніколи не мала ключів від квартири.

Крім того, згідно із заявою ОСОБА_1 до Корабельного відділу поліції, в якій вона просить вжити заходи до її брата ОСОБА_4, вона посилалась на те, що її брат незаконно проживає в її власності - ? частці спірної квартири, не допускає в квартиру для реєстрації власності і проживання, не надає ключі від квартири, не допускає на її вимогу до квартири працівника БТІ. З подібною заявою позивачка зверталась також до відділу поліції 23.08.2016 р.

З відповіді відділу поліції на звернення позивачки вбачається, що відповідач не хоче впускати позивачку до житла з працівниками БТІ. Неприязні стосунки з причини спільного помешкання мають місце протягом тривалого часу.

Відповідно до поштового повідомлення від 25.07.2016 р. позивачкою було направлено лист-попередження ОСОБА_4 про необхідність надати їй доступ до АДРЕСА_1 для огляду її спеціалістом з метою виготовлення технічного паспорту.

Звернення позивачки до БТІ підтверджується її замовленням про поточну інвентаризацію спірної квартири з метою виготовлення технічного паспорту, за що було сплачено авансовий платіж 300 грн.

З листа БТІ вбачається, що за замовленням від 22.07.2016 р. було виконано вихід техніка КП ММБТІ для проведення інвентаризації спірної квартири, у доступі до квартири було відмовлено.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності та посилаючись на ч.4 ст.11, ст.22, ч.1 ст. 182, ч.2 ст. 331, 319, 391 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд вважав доведеним факт створення перешкод в користуванні спірною квартирою позивачці з боку відповідача, а також спричинення діями відповідача позивачці збитків, тому дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Обґрунтованими вважав суд також вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн., виходячи з наявності розрахунку, детального опису робіт, наданого представником позивача на вказану суму, відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України.

Висновки суду в цілому відповідають обставинам справи та законодавству, зазначеному в тексті рішення суду.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд необґрунтовано не взяв до уваги доводи відповідача про те, що у позивачки не виникло право власності на спірну квартиру, оскільки вона не зареєструвала його на підставі рішення суду в установленому законом порядку, а тому у неї не виникло і право вимоги про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі і шляхом вселення в квартиру, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Так, дійсно матеріали справи свідчать про те, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.02.2015р. за позивачкою визнано право власності на ? частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті її батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а також про те, що дане право власності не зареєстроване відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».

Проте, як зазначено в п. п. 5 та 6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02. 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом ( ст. 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Однак, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону ( ст. 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин ( ст.5 ЦК України). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст. 396 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна ( п.1 ч.1 ст.ю346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві ( п.5 постанови).

Крім того, законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини ( ч.5 ст. 1268 ЦК України), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна ( п.6 постанови).

Із системного аналізу зазначених вище норм права випливає, що спадкоємець набуває право на спадщину як на об'єкт спадкування (майнове право) з часу відкриття спадщини, проте право власності як на об'єкт нерухомого майна у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). До державної реєстрації права власності спадкоємець не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за спадкодавцем, проте має право як користування та володіння цим майном, так і на захист свого володіння на підставі ст. 396 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Ст. 391 ЦК України, якою керувався суд при розгляді справи по суті, знаходиться в главі 29 ЦК України і передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що оскільки позивачка не здійснила державну реєстрацію свого речового права на ? частини квартири в установленому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" порядку, то в неї відсутнє право користування та володіння спадковим майном у вигляді ? частини спірної квартири, а також право вимоги про усунення перешкод у здійсненні нею права користування та володіння своїм майном, в тому числі і шляхом вселення в квартиру, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду.

З урахуванням викладеного, не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про те, що права позивачки відповідачем ніяк не порушені, оскільки позивачка не є власником ? частини спірної квартири, а відповідач на час розгляду справи судом згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно є єдиним власником частки спірної квартири, а отже законно проживає в ній, оскільки позивачкою не оспорювалося право відповідача на проживання в спірній квартирі. Предметом спору у даній справі є дії відповідача щодо перешкоджання позивачці в користуванні спірною квартирою та проживанні в ній, факт вчинення яких відповідачем встановлено матеріалами справи.

Приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів враховує і те, що, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - фактично є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім того, колегія суддів при прийнятті рішення враховує також пояснення представника позивачки про те, що позивачка намагалася зареєструвати право власності, однак їй реєстратором було роз'яснено, що оскільки в рішенні суду не зазначено площу ? частини спірної квартиру, право власності на яку визнано за нею, їй для реєстрації необхідно виготовити технічний паспорт, а відповідач перешкоджає їй та працівникам БТІ в обстеженні квартири для виготовлення технічного паспорту.

Погоджуючись з доводами апеляційної скарги про те, що суд помилково вважав, що на час розгляду справи у позивачки виникло право власності на ? частину квартири в повному обсязі, тобто право користування, володіння та розпорядження майном, а не тільки право користування та володіння майном, яке належить їй на підставі речового права, колегія суддів вважає, що даний висновок суду з урахуванням викладеного вище, не вплинув в межах заявлених позовних вимог на правильність прийнятого судом рішення, а тому сам по собі не є підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, слід зазначити наступне.

По-перше, порушення норм процесуального права згідно ч.2 ст.376 ЦПК України може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого не сталося в даному випадку. На підстави, передбачені ч.3 ст. 376 ЦПК України, які є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, апелянт не посилається і вони не встановлені судом апеляційної інстанції.

По-друге, доводи апеляційної скарги про неправильне вирахування позивачкою розміру судового збору, що залишилося поза увагою суду, що в свою чергу призвело до того, що суд не залишив позовну заяву без руху, а потім не повернув її позивачці, не відповідають матеріалам справи.

Згідно п.1,2 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання до суду позову немайнового характеру - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до вимог ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

При цьому згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Як убачається з матеріалів справи, позов був надісланий позивачкою до суду поштою. Згідно штампу на конверті, в якому він надійшов на адресу суду, він був зданий на пошту в грудні 2016 року ( а. с. 21). Тому розмір судового збору підлягав визначенню виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2016 року, який становив 1378 грн. Таким чином, позивачка повинна була сплатити за позов немайнового характеру 551,20грн. ( 1378х0,4= 551,20) та за позов майнового характеру також 551,20 грн., а разом 1102,40грн., що нею і було зроблено. При цьому, не зважаючи на те, що позивачкою заявлено 2 вимоги немайнового характеру, але враховуючи, що вони є тісно пов'язаними між собою і одна випливає з іншої, суд правомірно не зобов'язував позивачку сплатити судових збір у подвійному розмірі за вимоги немайнового характеру.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 13 вересня 2018 року