Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 488/1416/15-ц

провадження № 61-17425св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № NKTGGK09440013, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 32 000,00 доларів США на термін до 23 листопада 2026 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

Свої зобов'язання відповідач за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 17 березня 2015 року утворилась заборгованість на загальну суму 28 278,30 доларів США, що еквівалентно 628 909,39 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути вищезазначену заборгованість з відповідача.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 серпня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2006 року

№ NKTGGK09440013 станом 17 березня 2015 року на загальну суму 28 278,30 доларів США, що в еквіваленті - 628 909,39 грн, із яких: 25 618,83 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 999,12 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 341,35 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 319 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань виникла заборгованість за кредитним договором, що є достатньою підставою для дострокового стягнення з відповідача кредитної заборгованості відповідно до положень статей 611, 615 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Корабельного районного суду

м. Миколаєва від 02 серпня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що в матеріалах справи відсутнє повідомлення банку, яке направлене на адресу відповідача, щодо настання строку дострокового погашення кредитних коштів з визначенням відповідної дати, як це передбачено умовами кредитного договору, а прострочена заборгованість за тілом кредиту та відсотками становить всього 1 924,36 доларів США (104,26 + 1 820,10), тобто не перевищує суми десяти відсотків (3 200,00 доларів США від суми кредиту), отже, кредитором не додержано порядок щодо пред'явлення вимог кредитора в разі неналежного виконання зобов'язань боржником, встановлений спеціальним законом, а саме Законом України «Про захист прав споживачів.

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно застосовано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» як підставу відмови у задоволенні позову, оскільки дії банку не суперечать зазначеному нормативно-правовому акту. Крім того, апеляційний суд, застосовуючи вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вийшов за межі апеляційних вимог відповідача, які були обґрунтовані зовсім іншими правовими підставами, тим самим порушив принципи рівності сторін та змагальності процесу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 11 жовтня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 23 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № NKTGGK09440013, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 32 000,00 доларів США на термін до

23 листопада 2026 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

Із договору іпотеки, укладеного 23 листопада 2006 року в забезпечення вказаного кредитного договору, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 придбана за кредитні кошти та передана банку в іпотеку.

Станом на 17 березня 2015 року має заборгованість у сумі 189 244,40 доларів США, що за курсом Національного банку України від 03 липня 2015 року складає 28 278,30 доларів США, що еквівалентно 628 909,39 грн, із яких: 25 618,83 доларів США - заборгованість за кредитом; 1 999,12 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 341,35 доларів США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 319,00 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що у правовідносинах наявні ознаки споживчого кредитування, до яких підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів», а тому відсутні підстави для дострокового стягнення заборгованості з позичальника за кредитним договором.

Проте з такими висновками в повній мірі погодитись не можна з огляду на таке.

У відповідності до вимог статті 213 ЦПК України 2004 рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі статтею 214 ЦПК України 2004 року під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За змістом статей 303, 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду не відповідає зазначеним нормам процесуального права щодо законності й обґрунтованості.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами. Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Розмір та умови надання та повернення грошових коштів, сплати процентів, у тому числі черговість погашення заборгованості, а також інша відповідальність за порушення виконання зобов'язання, визначаються за домовленістю сторін у кредитному договорі, що відповідає принципу свободи договору.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Звертаючись до суду із позовом до боржника, банк посилався на наявність у останнього заборгованості за кредитним договором та на підтвердження цього надав розрахунок, в якому відображено суму отриманих коштів, дату та суму погашення тіла кредиту, прострочених та нарахованих відсотків.

За умовами кредитного договору, викладеними у пункті 2.3.3 банк, на власний розсуд, має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії, відсотків за його користування, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому згідно із статтями 212, 611, 651 ЦК України щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування у повному обсязі, виконати інші зобов'язання за договором.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Проте, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не надав належної оцінки усім доводам позовної заяви, не навів у своєму рішенні мотивів їх відхилення, при цьому послався на те, що банком не дотриманий визначений законом порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору, а прострочена заборгованість за тілом кредиту та відсотками не перевищує суми десяти відсотків від суми кредиту та застосував статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому не звернув уваги на те, що заборгованість споживача перевищує три календарні місяці.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд в силу своїх повноважень не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновок суду про відмову у задоволенні позову не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

З урахуванням наведеного, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже воно підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик