Ухвала

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 201/7757/13-ц

провадження № 61-40010ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), СинельниковаЄ. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Федоріщева С. С. від 28 листопада 2017 року, додаткові рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі у складі судді Федоріщева С. С. від 15 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М., від 21 червня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4, заінтересовані особи: Соборний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5, про поновлення строку на подачу скарги, визнання дій щодо звернення стягнення на пенсію незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргоюпро визнання дій Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Соборний ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області) про визнання дій щодо звернення стягнення на пенсію незаконними та зобов'язання вчинити певні дії.

Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні у Соборному ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавчий лист про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 коштів в розмірі 80 930 грн. 02 жовтня 2014 року державним виконавцем прийнято постанову, якою неправомірно звернуто стягнення на його пенсію у розмірі 20 % до повного погашення заборгованості. Також державним виконавцем порушено строки проведення виконавчих дій, які передбачені частиною другою статті 30 Закону України «Про виконавче провадження».

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив визнати дії державного виконавця щодо щомісячного стягнення 20 % пенсії заявника незаконними та зобов'язати закрити виконавче провадження, а також визнати поважною причину пропуску ним строку на подачу скарги, оскільки протягом трьох років він змушений звертатися до правоохоронних органів та виконавчої служби щодо захисту його порушеного права, пов'язаного з ухваленням судом незаконного рішення про стягнення на користь ОСОБА_5 грошових коштів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на подачу скарги задоволено та поновлено строк звернення із цією скаргою. У задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що заявником не надано доказів погашення заборгованості за виконавчим листом у справі про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 80 930 грн станом на дату прийняття постанови державного виконавця від 02 жовтня 2014 року про звернення стягнення на пенсію заявника, а тому відсутні підстави для визнання постанови неправомірною та зобов'язання державного виконавця закрити виконавче провадження.

Додатковими рішеннями Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року вирішено питання щодо судових витрат, а саме, вирішено, що судові витрати, понесені ОСОБА_4 при розгляді цієї справи, відшкодуванню не підлягають та мають бути віднесені на його рахунок.

Ухвалюючи додаткові рішення про вирішення питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції виходив із того, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено, а судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача, а тому судові витрати, понесені ОСОБА_4 при розгляді цієї справи, відшкодуванню не підлягають та мають бути віднесені на його рахунок.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року в оскаржуваній частині та додаткові рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_4, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання постанови неправомірною та зобов'язання державного виконавця закрити виконавче провадження. Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що судові витрати, понесені ОСОБА_4 при розгляді цієї справи, відшкодуванню не підлягають та мають бути віднесені на його рахунок.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили йому у задоволенні скарги та не стягнули на його користь понесені ним судові витрати.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню є Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).

За змістом статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад законності, справедливості, неупередженості та об'єктивності, забезпечення права на оскарження дій чи бездіяльності державних виконавців.

Згідно зі статтею 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчі листи, що видаються судами та виконавчі написи нотаріусів.

За змістом частини першої статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до статті 68 Закону стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Установивши, щостаном на дату прийняття оскаржуваної постанови від 02 жовтня 2014 року про звернення стягнення на пенсію заявника у виконавчому провадженні ОСОБА_4 не здійснив погашення заборгованості за виконавчим листом у справі про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 80 930 грн, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання постанови державного виконавця від 02 жовтня 2014 року про звернення стягнення на пенсію заявника у виконавчому провадженні неправомірною, та відповідно, відсутні підстави для зобов'язання державного виконавця закрити виконавче провадження.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув його вимоги про визнання незаконною постанови державного виконавця від 17 червня 2014 року про відкриття цього виконавчого провадження, не є підставою для скасування рішення суду, а за наявності підстав, передбачених статтею 270 ЦПК України, є підставою для подання заяви про ухвалення додаткового рішення.

Також суди дійшли правильного висновку про те, що судові витрати, понесені ОСОБА_4 при розгляді цієї справи, відшкодуванню не підлягають та мають бути віднесені на його рахунок.

Так, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Установивши, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що судові витрати, понесені ОСОБА_4 при розгляді цієї справи, відшкодуванню не підлягають та мають бути віднесені на його рахунок.

Доводи та обставини, на які посилається ОСОБА_4, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо: правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норми Закону України «Про виконавче провадження» та статті 141 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2017 року, додаткові рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 червня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_4, заінтересовані особи: Соборний відділ державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_5, про поновлення строку на подачу скарги, визнання дій щодо звернення стягнення на пенсію незаконними та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта