АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/42768/16-ц Головуючий у 1-й інстанціїсуддя: Макаренко І.О.

06 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової ІриниОлександрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненою,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О. та просила визнати поруку оформлену договором від 13.11.2007 такою, що припинена.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.05.2018 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що додаткової угодою до кредитного договору збільшено відповідальність поручителя (суми щомісячних платежів, на які нараховувались проценти за користування чужими грошовими коштами), а тому порука відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України є припиненою. Зазначає, що 20.05.2013 сплив строк пред'явлення вимог до поручителя.

У відзиві на апеляційну скаргу Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкова І.О. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Зазначила, що сума кредиту та щомісячних платежів не була збільшена внаслідок укладення Додаткової угоди №1, у зв'язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7276/2018
Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просив останню задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи обізнаними про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що внесені зміни до кредитного договору №337/МК/06/2007/840 від 11.11.2007 не можна вважати збільшенням відповідальності поручителя, у зв'язку з чим, згода поручителя непотрібна.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 13.11.2007 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №337/МК/06/2007/840, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 59 550,00 доларів США зі сплатою 14,4 % річних за користування кредитом зі строком повернення до 20.11.2012 (а. с. 10-11).

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 13.11.2007 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2(дружина позичальника) був укладений договір порукиб/н (а. с. 13-14).

Відповідно до п. 1.2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі. Позичальник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов'язань, вказаних у п. 1.1 цього договору повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

12.08.2010 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладена додаткова угода №1 до договору мікрокредитування №337/МК/06/2007/840 від 11.11.2007, якою внесені зміни до останнього (а. с. 15-24).

Зокрема, згідно п. 1.1.5 Додаткової угоди №1, при умові виконання позичальником умов цього договору, останньому протягом 6 місяців з вересня 2010 року по лютий 2011 року надається відстрочка сплати частини необхідного мінімального платежу, при цьому розмір необхідного платежу визначається в Додатку (Графіку) до цього договору.

Відповідно до п. 1.1.6 додаткової угоди №1,починаючи з березня 2010 року, позичальник сплачує:

-суму в розмірі нарахованих та несплачених до зазначеного в п. 1.1.5 Договору періоду платежів згідно додатку (графіку) до цього договору;

-комісію за консультації по кредитних операціях у розмірі 1% від суми залишку по кредиту, розрахованої на день сплати. При цьому комісія сплачується одноразово протягом першого календарного місяця після закінчення періоду, зазначеного в п. 1.1.5 договору;

-суму розміруі нарахованих та несплачених до зазначеного в п.1.1.5 договору періоду платежів згідно додатку (графіку) до цього договору;

-необхідний платіж у повному обсязі згідно додатку (графіку) до цього договору до кінцевого терміну повернення кредиту, встановленого п.1.1.2 договору.

ОСОБА_2 зазначає, що укладення 12.08.2010 додаткової угоди №1 до договору кредиту збільшило відповідальність поручителя, внаслідок зміни основного зобов'язання, яке викладено в новій редакції, та яким збільшено суми щомісячних платежів, на які нараховувались проценти за користування грошовими коштами. Також вказує, що п. 1.14 та 1.1.6 зазначеної додаткової угоди №1 установлено додаткові комісії за консультації по кредитних операціях в розмірі 1% від суми залишку по кредиту, розрахованої на день сплати, чим порушено права та законні інтереси поручителя.

Позивач, вважаючи, що зобов'язання були змінені без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності, тому порука припинилася на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, у зв'язку з чим звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК Україниза договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зміст договору як угоди (правочину) становить сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що становлять зміст договірногозобов'язання (ч. 1ст. 628 ЦК).

Таким чином, договір поруки є таким способом забезпечення виконання зобов'язання, який полягає у залученні третьої особи - поручителя до основного зобов'язання, яке виникло між боржником та кредитором.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до частини першої ст. 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої ст. 559 ЦК України, порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок про те, що поручитель може ставити перед судом питання щодо визнання договору поруки припиненим, у разі реальної зміни Банком обсягу зобов'язання без його згоди, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності останнього. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Закон пов'язує припинення договору поруки із сукупністю двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок таких змін.

Матеріали справи свідчать, що 12.08.2010 між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладена додаткова угода №1 до договору мікрокредитування №337/МК/06/2007/840 від 11.11.2007, якою внесені зміни до останнього (а. с. 15-24).

Згідно з п. 1.1.5 Додаткової угоди №1, при умові виконання позичальником умов цього договору, останньому протягом 6 місяців з вересня 2010 року по лютий 2011 року надається відстрочка сплати частини необхідного мінімального платежу, при цьому розмір необхідного платежу визначається в Додатку (Графіку) до цього договору.

Відповідно до п. 1.1.6 додаткової угоди №1,починаючи з березня 2010 року, позичальник сплачує:

-суму в розмірі нарахованих та несплачених до зазначеного в п. 1.1.5 Договору періоду платежів згідно додатку (графіку) до цього договору;

-комісію за консультації по кредитних операціях у розмірі 1% від суми залишку по кредиту, розрахованої на день сплати. При цьому комісія сплачується одноразово протягом першого календарного місяця після закінчення періоду, зазначеного в п. 1.1.5 договору;

- суму нарахованих та несплачених до зазначеного в п.1.1.5 договору періоду платежів згідно додатку (графіку) до цього договору;

-необхідний платіж у повному обсязі згідно додатку (графіку) до цього договору до кінцевого терміну повернення кредиту, встановленого п.1.1.2 договору.

За наведеного, внесені зміни Додатковою угодою №1 до кредитного договору № 337/МК/06/2007/840, в забезпечення якого з позивачем укладено Договір поруки, не збільшили відповідальність Поручителя, у зв'язку з чим з останнім не укладалася Додаткова угода, оскільки не збільшено ані тіло кредиту, ані відсотки за останнім. Сума щомісячних платежів збільшена ,у зв'язку з тим, що боржник несвоєчасно виконував кредитні зобов'язання.

Крім того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник особи, яка подала апеляційну скаргу, пояснив, що вказаний кредит було отримано у зв'язку з необхідністю вкладати кошти в бізнес, який вели подружжя.

Враховуючи наведені обставини та з урахуванням того, що позивачем не доведено, а при розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції не встановлено збільшення обсягу відповідальності поручителя, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання поруки припиненою правильними.

Посилання позивача на збільшення суми щомісячних платежів є безпідставним, оскільки сторонами погоджено здійснення відстрочки в період з 20.09.2010 року по 18.02.2011 року, відповідно сума мінімальних платежів в цей період була зменшена, тому фактично сума кредиту та щомісячних платежів не була збільшена внаслідок укладання Додаткової угоди № 1.

Крім того, комісія, встановлена Додатковою угодою № 1, є одноразовою і жодним чином не збільшує відповідальність поручителя.

Доводи апеляційної скарги про те, що сплив строк пред'явлення вимог до поручителя, що є підставою для припинення поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом позову у даній справі є визнання поруки припиненою на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, а не ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Враховуючи, що судом першої інстанції не досліджувалось дане питання, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для його перегляду судом апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2014 року ПАТ «КБ «Надра» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 337/МК/06/2007/840 солідарно. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02.09.2014 у справі № 755/11168/14-ц позовні вимоги задоволені у повному обсязі. 17.02.2016 Апеляційним судом м. Києва ухвалено рішення, яким заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва змінено та зменшено суму заборгованості. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02.11.2016 рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.02.2016 скасовано, та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2017 задоволено позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» частково, в задоволені позову в частині стягнення штрафу відмовлено (а. с. 93-106).

Також при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що позичальник за кредитним договором є чоловіком позивача та кошти брались в кредит в інтересах сім'ї.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Крім того, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що 12.08.2010 укладено Додаткову угоду №1 до договору мікрокредитування №337/МК/06/2007/840 від 11.11.2007, однак предметом даного розгляду є кредитний договір №337/МК/06/2007/840 саме від 13.11.2007.

Зміни до додаткової угоди №1 щодо зазначення іншої дати кредитного договору не вносились, недійсною остання не визнавалася.

Таким чином, відсутні правові підстави стверджувати, як вважає позивач про збільшення її відповідальності за кредитним договором, у зв'язку з укладенням Додаткової угоди №1.

Враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10.09.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк