Головуючий суду 1 інстанції - Суббота М.І.
Доповідач -Стахова Н.В.
Справа № 415/6985/15-ц
Провадження № 22-ц/810/235/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Стахової Н.В.,

суддів: Кострицького В.В., Луганської В.М.

за участю секретаря судового

засідання: Сінько А. І.

представника відповідача: Рабоша М.А.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_4

відповідач: Другий воєнізований гірничорятувальний загін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року (постановленого у складі судді Суббота М.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заробітної плати

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 14 травня 2009 року він працював у відповідача. Наказом від 05 січня 2015 року № 27-к він звільнений з роботи на підставі частини першої статті 36 КЗпП України - за угодою сторін. Під час звільнення відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року в загальній сумі 21 788,62 грн., яка складається з виплат заробітної плати за серпень 2014 року в сумі 2357,46 грн., вересень 2014 року в сумі 4226,99 грн., жовтень 2014 року в сумі 6193,40 грн., листопад 2014 року в сумі 2557,69 грн., грудень 2014 року в сумі 6453,08 грн. У жовтні 2014 року відповідач частково сплатив заробітну плату за серпень 2014 року в сумі 3847,00 грн., залишок невиплаченої заробітної плати за серпень складає 2357,46 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату за період роботи з серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року в сумі 21788,62 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачем ОСОБА_4 подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що громадянам, які проживають де проводиться антитерористична операція, та громадянам, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій на яких проводиться антитерористична операція до 31 грудня 2015 року, має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати. Відповідачем не спростований факт наявності заборгованості з заробітної плати, а тому має бути виплачена позивачу.

В судове засідання позивач ОСОБА_4 не з'явився, про час, день та місце судового розгляду справи був належним чином повідомлений і в установленому законом порядку.

Представник відповідача Рабош М.А. в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, оскільки позивач не надав суду доказів перебування його у трудових відносинах з відповідачем, а також не надав будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір неотриманої заробітної плати, зокрема довідки бухгалтерії, розрахунковий лист чи копію платіжної відомості тощо, а приєднані до позову листи про нарахування заробітної плати за спірний період, на який посилається позивач, не є належним доказом заборгованості.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до наказу № 144-к від 14 травня 2009 року ОСОБА_4, призначено на посаду респіраторника 5 розряду Другого воєнізованого гірничорятувального загону.

У зв'язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції та на виконання наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 28 жовтня 2014 року № 764 «Про затвердження Положення про Другий воєнізований гірничорятувальний загін» 07 листопада 2014 року проведено державну перереєстрацію Другого воєнізованого гірничорятувального загону за новою адресою: м. Лисичанськ, вул. Свердлова (ім. Сосюри), 197.

Зміни щодо місця знаходження юридичної особи - Другого воєнізованого гірничорятувального загону внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру.

Згідно з наказом Другого воєнізованого гірничорятувального загону від 13 листопада 2014 року № 131 «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників Другого воєнізованого гірничорятувального загону з 01 грудня 2014 року повинні приступити до виконання своїх трудових обов'язків за новим місцем розташування загону : вул. Свердлова, 197 , м. Лисичанськ.

05 січня 2015 року наказом № 27-к Другого воєнізованого гірничорятувального загону ОСОБА_4 було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП країни - за угодою сторін.

У статті 21 КЗпП України зазначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статі 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2,3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Згідно із абзацом першим статті 38 КЗПП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноваженим ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною або до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю 1 групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноваженим ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статі 94 КЗпП України).

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статі 1 закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці», у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плат, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Відповідно до статі 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Позивачем до позовної заяви додані повідомлення (табулеграми) щодо нарахованої заробітної плати за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року в яких зазначені суми нарахованої заробітної плати та суми відрахувань: серпень 2014 року -7440, 62 грн., з урахуванням відрахувань до сплати - 6204,46 грн., вересень 2014 року 5093,76 грн., до сплати 4226,99 грн., жовтень 2014 року - 3112,62 грн., до сплати -2557,69 грн., листопад 2014 року - 7427,48 грн., до сплати 6193,40 грн., грудень 2014 року - 7461,58 грн., до сплати 6453,08 грн.

Відповідно до індивідуальної відомості від 25 січня 2017 року про застраховану особу, наданої управлінням Пенсійного Фонду України в м. Лисичанську Луганської області страхувальником за період з серпня 2014 року по січень 2015 року є 2-ВГРЗ, яким позивачу була нарахована заробітна плата (без утримання податків, зборів та інших обов'язкових платежів) серпень 2014 року - 7440,62 грн., вересень 2014 року в сумі 5093,76 грн., жовтень 2014 року в сумі 3112,62 грн., листопад 2014 року в сумі 7427,48 грн., грудень 2014 року в сумі 7461,58 грн, у графі «позначка про сплату страхових внесків за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року зазначено «так», що свідчить про сплату страхових внесків в цей період.

Відповідно інформації, наданої Державною податковою інспекцією у м. Лисичанську від 04 січня 2017 року 2 ВРГЗ знаходиться на обліку в ДПІ у м. Лисичанську як платник податків за основним місцем обліку з 25 листопада 2014 року. Згідно щомісячних звітів за формою Д4 «Звіт про суми нарахованої заробітної плати доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів» суми нарахованої заробітної плати ОСОБА_4 складають листопад 2014 року -7427,48 грн., грудень -7461,58 грн.

Таким чином, суми заробітної плати, які були нараховані 2 ВГРЗ позивачу за період з серпня 2014 року по 31 грудня 2014 року та зазначені в повідомленнях (табулеграмах) є тотожними сумам, зазначеним в індивідуальній відомості про застраховану особу, наданій Управлінням Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області та ДПІ у місті Лисичанську Луганської області (листопад 2014 року, грудень 2014 року).

Отже, належних та допустимих доказів, які б спростовували обставини щодо нарахування позивачу в період з серпня 2014 року по грудень 2014 року заробітної плати, так і її розмір, зазначений в індивідуальній відомості про застраховану особу та в інформації Державної податкової інспекції у місті Лисичанську, відповідачем суду надано не було.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач у спірний період перебував у трудових відносинах з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном, оскільки витяг з персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб - Індивідуальної відомості про застраховану особу ОСОБА_4 та повідомлення Державної податкової інспекції у місті Лисичанську про нарахування ОСОБА_4 заробітної плати згідно щомісячних звітів за формою Д4 «Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів» є достатнім доказом наявності трудових відносин.

Таким чином, ОСОБА_4 з 14 травня 2009 року по 05 січня 2015 року перебував у трудових відносинах з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном, працював на посаді респіраторника та йому за період з серпня 2014 року по грудень 2014 року нараховувалася заробітна плата.

Відсутність доказів існування заборгованості по заробітній платі Другого воєнізованого гірничорятувального загону перед позивачем не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не спростував, що він при звільненні працівника виплатив йому всі належні суми, адже це є його процесуальним обов"язком (висновок Верховного Суду у цивільній справі № 415/6993/15ц) від 06 червня 2018 року).

Посилання представника відповідача на те, що первинна бухгалтерська документація, документація відділу кадрів залишилася у адміністративних будівлях в місті Стаханові, де дислокувався 2 ВГРЗ, а на теперішній час на території цього населеного пункту органи державної влади не здійснюють свої повноваження, тому надані позивачем розрахункові листки не можуть вважатися доказом, не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем в період з 07 листопада 2014 року, тобто з моменту зміни 2 ВГРЗ юридичної адреси та переміщення робітників на контрольовану територію, зміни та уточнення до даних реєстру застрахованих осіб, а саме ОСОБА_4 не вносилися, а тому вважати відомості персоніфікованого обліку недостовірними відсутні.

Посилання представника відповідача на те, що додані до матеріалів справи копія наказу Другого воєнізованого гірничорятувального загону № 144-к від 14 травня 2009 року про прийняття на роботу ОСОБА_4, копія наказу № 27-к від 15 січня 2015 року «Про звільнення з роботи», контракт № 439 від 28 травня 2012 року та додаткові угоди до контракту завірені печаткою відділу кадрів, яка була захоплена та використовується незаконними збройними формуваннями, про що надано оголошення у газеті, тому суд не може їх прийняти, не заслуговують на увагу, оскільки представником відповідача під час розгляду справи не заперечувався факт перебування позивача у трудових відносинах з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном.

Оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до положень ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України), колегія суддів вважає задовольнити частково позовні вимоги позивача, та стягнути на його користь з Другого воєнізованого гірничорятувального загону заборгованість із заробітної плати за період з серпня 2014 року по листопад 2014 року включно у розмірі 15335,54 грн., що складається із заборгованості по заробітній платі за серпень 2014 року в сумі 2357,46 грн., вересень 2014 року в сумі 4226,99 грн., жовтень 2014 року в сумі 6193,40 грн., листопад 2014 року в сумі 2557,69 грн.

Апеляційний суд відмовляє у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з заробітної плати за грудень 2014 року, оскільки останнім не доведений факт виконання ним трудових обов"язків у грудні 2014 року, передбачених контрактом, укладеним з Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном за місцем його періміщення за адресою: м. Лисичанськ, вул. Свердлова, 197 у грудні 2014 року. З довідки Другого воєнізованого гірничорятувального загону № 695 від 20 листопада 2018 року вбачається, що табель обліку робочого часу оперативного взводу за грудень 2014 року на підтвердження виходу на роботу з 01 грудня 2014 року респіраторника ОСОБА_4 відсутній, оскільки первинні документи залишилися на тимчасово окупованій території у місті Стаханові Луганської області, де раніше розташовувався загін. Отже, сам по собі факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем не є підставою для стягнення заробітної плати за грудень 2014 року, оскільки відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати відповідно до статті 376 ЦПК України, та ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Оскільки при зверненні до суду з апеляційною скаргою позивач звільнений від сплати судового збору, апеляційна скарга задоволена частково, тому у відповідності до статті 141 ЦПК України з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487 грн.20 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 383,384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Другого воєнізованого гірничорятувального загону, ідентифікаційний код юридичної особи 00159367, місцезнаходження: Луганська область, місто Лисичанськ, вул. Свердлова, буд. 197 на користь ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 15335,54 грн., що складається із заборгованості по заробітній платі за серпень 2014 року в сумі 2357,46 грн., вересень 2014 року в сумі 4226,99 грн., жовтень 2014 року в сумі 6193,40 грн., листопад 2014 року в сумі 2557,69 грн.

Стягнути Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь держави судовий збір в сумі 487,20 грн.

Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складений - 23 листопада 2018 року.

Головуючий Н. В. Стахова

Судді: В. В. Кострицький

В. М. Луганська