Справа № 530/1197/18
Номер провадження 2/530/850/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2018 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Бедюх Н.І., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1, місце проживання якого: Полтавська область, Зіньківський район, село Тарасівка, вулиця Петровського, 24, ОСОБА_2, місце проживання якого: Полтавська область, Зіньківський район, село Бірки, вулиця Миру, 54, ОСОБА_3, адреса проживання якої: Полтавська область, Зіньківський район, село Бірки, вулиця Корнілова, 13 до Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: Полтавська область, Зіньківський район, село Бірки, третя особа яка не заявляє самостійних вимог: ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, юридична адреса: місто Полтава, вулиця Уютна, 23 про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області Зіньківської міської ради Полтавської області, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права власності на спадкове майно.

В судове засідання позивачі не з»явилися, направивши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог.

Представник відповідача, Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України.

На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

Суд, зачитавши заяву позивач, яка підтримали свої позовні вимоги, відповідачів, які визнали позовні вимоги, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відпповідачата дослідивши наявні матеріали справи, знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов"язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов"язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов"язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов"язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України, встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов"язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов"язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов"язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов"язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов"язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов"язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об"єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

У ст. 8 Конституції України зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу.

Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, «кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим…».

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, 05 лютого 1986 року ОСОБА_4 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище Шкура) ОСОБА_5 уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області зроблено запис за № 1. Свідоцтво про укладення шлюбу серії І-КЕ № 439565 (а.с.19).

У шлюбі у подружжя ОСОБА_4 народилися троє дітей.

29.09.1986 року народився ОСОБА_1. Свідоцтво про народження серії II- КЕ № 463350, видане Бірківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області про що в книзі реєстрації актів про народження 01.11.1986 року зроблено запис за № 12 (а.с. 9).

11.12.1987 року народився ОСОБА_2. Свідоцтво про народження серіяї II- КЕ № 494194, видане Бірківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області про що в книзі реєстрації актів про народження 23.11.1988 року зроблено запис за № 1 (а.с. 13).

25.10.1990 року народилася ОСОБА_3. Свідоцтво про народження серії ІІІ-КЕ № 316228 видане Бірківською сільською радою Зіньківського району Полтавської області про що в книзі реєстрації актів про народження 17.11.1990 року зроблено запис за № 11 (а.с. 17).

12 квітня 2013 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та прийняла його прізвище - ОСОБА_7, свідоцтво про шлюб серії І-КЕ № 104634 (а.с.18).

15 червня 2004 року, помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КЕ № 271348, виданим виконавчим комітетом Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про що в книзі реєстрації актів про смерть 16 червня 2004 року зроблено запис за № 16 (а.с. 20).

Після смерті чоловіка ОСОБА_4 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_8. Спадщина складалася з 1/4 частини садибного (індивідуального) житлового будинку, розташованого по вулиці Миру, 54 в селі Бірки, Зіньківського району, Полтавської області; земельної ділянки площею 0,85 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку і ведення особистого селянського господарства та земельної ділянки (кадастровий номер :00:014:0057) площею 3,7034 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 32, 34, 46).

22 листопада 2017 року, померла ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ № 366166, виданим виконавчим комітетом Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області про що 23.11.2017 року складено відповідний актовий запис № 22 (а.с. 21).

У державного нотаріуса Зіньківської державної нотаріальної контори на померлу 22 листопада 2017 року ОСОБА_8 заведена спадкова справа за реєстраційним номером 34/2018.

На день смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_8 проживали ІНФОРМАЦІЯ_1 в садибному (індивідуальному) житловому будинку, який згідно погосподарської книги № 7, особовий рахунок № 661 станом на 01.07.1990 року відносився до типу двору колгоспника, членами якого були ОСОБА_4 - голова, ОСОБА_8 - дружина, ОСОБА_1 - син, ОСОБА_2 - син (а.с. 22).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САА № 846961 ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками садибного (індивідуального) житлового будинку по вулиці Миру,54 в селі Бірки, Зіньківського району, Полтавської області в рівних частинах (а.с.23, 24).

Спадкоємцями померлої ОСОБА_8 є ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Спадщина складається з:

1/2 частини садибного (індивідуального) житлового будинку, розташованого по вулиці Миру,54 в селі Бірки, Зіньківського району, Полтавської області;

земельної ділянки площею 0,85 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку і ведення особистого селянського господарства, що належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВТ № 465692, видане 24 грудня 2004 року, державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори;

земельної ділянки (кадастровий номер :00:014:0057) площею 3,7034 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВТ № 465688, видане 24 грудня 2004 року, державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ПЛ № 235328. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 23 грудня 2005 року за № 65;

земельної ділянки (кадастровий номер :00:014:0058) площею 3,72 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_8 на підставі розпорядження Зіньківської райдержадміністрації від 16 травня 2003 року, № 260 про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 214498. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 01 жовтня 2003 року за № 660.

Поділ спадкового майна спадкоємцями здійснено без доплати та грошової компенсації, претензій незалежно від вартості успадкованого майна виділеного зі складу спадщини для кожного з них немає.

ОСОБА_1 має намір успадкувати:

земельну ділянку (кадастровий номер :00:014:0057) площею 3,7034 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_8, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія ВВТ № 465688 видане 24 грудня 2004 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 235328. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 23 грудня 2005 року за № 65.

ОСОБА_2 має намір успадкувати:

1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку, що належала ОСОБА_8, розташованого по вулиці Миру,54 в селі Бірки, Зіньківського району, Полтавської області і має наступну складову: Житловий будинок (позначений літерою А-1), Літня кухня (позначена літерами - Б,б), ОСОБА_9 (позначений літерою - б1), ОСОБА_9 (позначений літерою - В), Гараж (позначений літерою - Г), ОСОБА_9 (позначений літерою - Д), ОСОБА_9 (позначений літерою - Е), ОСОБА_10 (позначений літерою - е), Вбиральня (позначена літерою - Є), Погріб вхідний (позначений літерою - Ж), Трубопровід (позначений № 1), Огорожа (позначена № 3), Ворота огорожі (позначені № 4);

земельну ділянку площею 0,85 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку і ведення особистого селянського господарства, що належала ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія ВВТ № 465692 видане 24 грудня 2004 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори.

ОСОБА_3 має намір успадкувати:

земельну ділянку (кадастровий номер :00:014:0058) площею 3,72 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_8 на підставі розпорядження Зіньківської райдержадміністрації від 16 травня 2003 року, № 260 про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 214498. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 01 жовтня 2003 року за № 660.

Згідно ст. 1278 ЦКУ спадкоємці мають право на поділ спадщини, але оскільки вся маса спадкового майна не може бути оформлена нотаріально через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, тому поділ спадкового майна нотаріус посвідчити не може.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно

Як спадкоємці за законом майна померлої ОСОБА_8, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають намір успадкувати спадкове майно, але не можуть здійснити своє право і успадкувати спадкове майно в нотаріальному порядку, причиною цього являється винесена державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії з наступних підстав.

Згідно повідомлення відділу у Зіньківському районі головного управління Держгеокадастру у Полтавській області дані щодо реєстрації земельної ділянки площею 0,85 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку і ведення особистого селянського господарства (Державний акт на право приватної власності на землю серії І-ПЛ № 043509 від 23.12.1998 року) у державному земельному кадастрі відсутні (а.с.52).

Згідно п. 11 ч. 1 ст.346 ЦК України у разі смерті власника право власності припиняється.

Таким чином, успадкувати і належним чином зареєструвати належне померлій ОСОБА_8 спадкове майно спадкоємці можуть тільки через суд, звернувшись із позовною заявою про визнання права власності на спадкове майно.

В контексті звернення позивачів до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_11 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, з врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для задоволення позову.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивачі покладають судові витрати на себе.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень",ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268, 354 ЦПК України, ЗУ "Про судовий збір",суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа яка не заявляє самостійних вимог: ГУ Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права власності на спадкове майно задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканцем: вулиця Петровського, 24 село Тарасівка, Зіньківського району, Полтавської області право приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер :00:014:0057) площею 3,7034 га, яка розташована на території Бірківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_8, померлій 22 листопада 2017 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВТ № 465688, видане 24 грудня 2004 року державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори, про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 235328. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 23 грудня 2005 року за № 65.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженцем і жителем ІНФОРМАЦІЯ_5 право приватної власності на:

1/2 частину садибного (індивідуального) житлового будинку, розташованого по вулиці Миру,54 в селі Бірки, Зіньківського району, Полтавської області і має наступну складову: Житловий будинок (позначений літерою А-1), Літня кухня (позначена літерами - Б,б), ОСОБА_9 (позначений літерою - б1), ОСОБА_9 (позначений літерою - В), Гараж (позначений літерою - Г), ОСОБА_9 (позначений літерою - Д), ОСОБА_9 (позначений літерою - Е), ОСОБА_10 (позначений літерою - е), Вбиральня (позначена літерою - Є), Погріб вхідний (позначений літерою - Ж), Трубопровід (позначений № 1), Огорожа (позначена № 3), Ворота огорожі (позначені № 4), що належала ОСОБА_8 померлій 22 листопада 2017 року;

земельну ділянку площею 0,85 га, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку і ведення особистого селянського господарства, що належала ОСОБА_8, померлій 22 листопада 2017 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВТ № 465692, видане 24 грудня 2004 року, державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори, що належала ОСОБА_8 померлій 22 листопада 2017 року;

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженкою і жителькою села Бірки, вулиця Корнілова, 13, Зіньківського району, Полтавської області, право приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер :00:014:0058) площею 3,72 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_8, померлій 22 листопада 2017 року, на підставі розпорядження Зіньківської райдержадміністрації від 16 травня 2003 року, № 260 про що свідчить державний акт на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 214498. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю 01 жовтня 2003 року за № 660.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_9

ОСОБА_10Бедюх