КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/781/2018 Головуючий в 1-й інстанції - Яровенко Н.О.
755/2511/18 Доповідач Чобіток А.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 жовтня 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за спожиту електроенергію та відшкодування моральної шкоди,-

у с т а н о в и в:

У лютому 2018 року позивач пред'явила вказаний позов до відповідача та зазначала, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності їй та відповідачу. Постачання електричної енергії до вказаної квартири здійснюється на підставі договору №4 від 14 січня 2013 року, укладеного між нею та ПАТ «Київенерго». Відповідач, маючи у власності виділену від квартири 19/100 частин та окремий особовий рахунок по сплаті за житлово-комунальні послуги, незаконно не встановила для себе окремого приладу для обліку спожитої електричної енергії та не має свого окремого особового рахунку по сплаті ще за одну із житлово-комунальних послуг - електропостачання. Власники 81/100 частини вказаної квартири, а саме: вона, ОСОБА_3,ОСОБА_4 та ОСОБА_5, не проживають у даній квартирі, а у 81/100 частини квартири, зі сторони позивача, проживає лише ОСОБА_6.Згідно з усним договором від 01 березня 2014 року, укладеного між нею та відповідачем, до моменту встановлення останньою окремого лічильника та до укладення окремого договору з електропостачальником, вони домовилися, що кожна з них сплачує по ? частини коштів від загальної суми за спожиту електричну енергію за щомісячними показниками лічильників особового рахунку позивача НОМЕР_1. Указані дії відповідач періодично здійснювала з 01 березня 2014 року і по теперішній час, унаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 1 132,60 грн., яку позивач сплатила на користь електропостачальника замість відповідача. Оплата відповідачем коштів не в повному обсязі призвела до заборгованості останньої перед позивачем у розмірі 2 144,21 грн..

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, 673,77 грн. інфляційних втрат, 91,61 грн. - 3 % процентів річних, а всього - 2 909,59 грн.. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 11 169,00 грн., що виразилася у заподіянні їй діями відповідача моральних та психологічних страждань.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зазначає, що судом першої інстанції не з'ясовано ту обставину, що між сторонами з 1 березня 2014 року існує домовленість про зобов'язання сплати відповідачем з березня 2014 року й до встановлення нею окремого лічильника обліку електричної енергії, щомісяця 50 % від 100 % нарахованих сум від щомісячних показників лічильника й визнання та підтвердження відповідачем існування цієї домовленості. Указана домовленість підтверджується конкретними діями відповідача щодо сплати у вказаному розмірі нарахованих платежів за використану електричну енергію, які вона додала до свого відзиву на позов. Судом у порушення ч. 4 ст. 82 ЦПК України не враховано преюдиційних обставин, які встановлені рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25 червня 2014 року, а саме: наявності домовленості між позивачем та відповідачем про порядок та розмір сплати за спожиту електроенергію у відповідних частках, оскільки квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2,сторони здійснюють оплату житлово-комунальних послуг за окремими особовими рахунками, а оплата за спожиту електричну енергію здійснюється за одним лічильником і договір про користування електричною енергією енергопостачальником укладений лише з нею. Посилання відповідача на оплату електроенергії з березня 2014 року в розмірі, пропорційному до частки її власності суперечить вимогам Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року №1357 та домовленості сторін з березня 2014 року. Така поведінка відповідача призвела до утворення заборгованості за спожиту електроенергію у розмірі 1132,60 грн.,яку вона вимушена сплатити 23.09.2015 року як сторона у договорі з енергопостачальником.

Заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 2 144,21 грн. підтверджується розрахунком відповідача. Надані відповідачем копії свідоцтва про право власності на житло позивача та довідка форми № 5 про кількість зареєстрованих осіб у квартирі не впливає на встановлену між позивачем та відповідачем домовленість щодо сплати за спожиту електроенергію.

Суд безпідставно визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи,зокрема право сплачувати відповідачу за спожиту електроенергію відповідно до частки її власності в квартирі (19% від 100%).

Суд не зазначив мотивів незастосування норм права,на які посилалась позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, погоджуючись з рішенням першої інстанції, зазначила, що будь-які правочини між сторонами не укладались. У рішенні Апеляційного суду міста Києва від 25.06.2014 року, на яке посилається позивач в апеляційній скарзі також не визначено, що відповідач, будучи власником лише 19/100 частин квартири має сплачувати 50 % вартості електроенергії. У квартирі АДРЕСА_3 проживають: вона в одній кімнаті та сім'я позивача з чотирьох чоловік в трьох кімнатах. При цьому власниками 81/100 частин квартири є позивач, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2015 року в справі №755/11889/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 був установлений порядок користування 81/100 частин указаної квартири. Проживання вказаних осіб в квартирі підтверджується інформацією відділу з питань реєстрації проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.04.2018 року № НОМЕР_2. Крім того, у вказаній квартирі зареєстровані також і юридичні особи, що є власністю позивача, а саме: ТОВ «Успішний розум» та ТОВ «ЮР Консалтинг». Доказів укладення між позивачем та нею договору про розподіл витрат за спожиту електроенергію, або інших правочинів, які свідчили б про укладення такого договору позивач суду не надав. За вказаних обставин вважає безпідставним позов позивача до неї про відшкодування моральної шкоди, який судом вирішено відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1, та членам її сім'ї - ОСОБА_7, ОСОБА_4,ОСОБА_8 у рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21 січня 1997 року.

Згідно з договором дарування квартири від 06 вересня 2006 року, ОСОБА_9 передала безоплатно у власність відповідача ОСОБА_2 майно, яким є 19/100 частинвказаної квартири.

Відповідно до довідки форми № 3 у квартирі АДРЕСА_3 проживає сім'я ОСОБА_1 , яка складається з 5 осіб, а саме: ОСОБА_1, ОСОБА_5,ОСОБА_4,ОСОБА_3,ОСОБА_10, які є сусідами відповідача ОСОБА_2.

Правилами користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року №1357 (далі Правила), урегульовано відносини між громадянами (споживачами електричної енергії) та енергопостачальниками.

Правила обов'язкові для виконання усіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності.

Згідно з частинами 1, 2, 4 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Згідно з п. 9 Правил Споживання електричної енергії без засобів обліку не допускається, крім випадків, передбачених цими Правилами.

У квартирах або інших об'єктах побутового споживача, розташованих за однією адресою, установлюється один засіб обліку незалежно від кількості господарських будівель.

За наявності декількох наймачів (власників) квартири засіб обліку встановлюється для кожного з них.

Постачання електричної енергії до квартири АДРЕСА_4 здійснюється на підставі договору № 4 від 14 січня 2013 року, укладеного між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ «Київенерго» та встановлено в квартирі один прилад обліку споживання електричної енергії.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції установив та виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність між сторонами домовленості про оплату кожної з них 50 % спожитої електроенергії за показниками приладу обліку спожитої електричної енергії в квартирі АДРЕСА_5, починаючи з 01 березня 2014 року, а також порушення відповідачем указаної домовленості, унаслідок чого в неї утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 2 144,21 грн. за період з 01.03.2014 року по 15.02.2018 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції відповідним обставинам справи та вимогам закону, що регулює правовідносини, які виникли між сторонами та наведеній статті ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досяги згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі та умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторін має бути досягнуто згоди (ч. ст. 638 ЦК України).

За нормами ч. 1 ст. 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Посилання позивача як на доказ існування домовленості між сторонами щодо оплати в рівних частках спожитої електроенергії з 01.03.2014 року, на платежі відповідача, які вона здійснювала кожного місяця за електроенергію з указаної дати, а в подальшому сплачувала ці платежі у меншому розмірі, що призвело до утворення заборгованості, яку позивач вимушена оплатити, не доводять тієї обставини, що відповідач погодилася на таких умовах здійснювати оплату за спожиту електричну енергію, маючи на праві власності лише 19/100 частини квартири та займаючи одну кімнату для проживання, тоді як позивачу з іншими співвласниками належить 81/100 частин у квартирі та які займають три кімнати в квартирі.

Указані посилання позивача без наявних до цього доказів носять характер припущень, а в розумінні ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції відхиляє аргумент позивача про те, що кількість зареєстрованих у квартирі осіб, не впливає на існуючу домовленість між нею та відповідачем про оплату за спожиту електричну енергію у цій квартирі в рівних частках, оскільки доказів цьому аргументу нею не надано, а з матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29.09.2015 року в справі №755/11889/15 за її позовом до ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5 був установлений порядок користування 81/100 частин указаної квартири між указаними особами, але будь-яких витрат за спожиту електроенергію вони не несуть, і виходячи з позиції позивача не повинні нести.

Не може погодитись колегія суддів з аргументом апеляційної скарги щодо не врахування судом першої інстанції рішення Апеляційного суду міста Києва від 25 червня 2014 року, яким установлено існування між сторонами домовленості щодо сплати сторонами за спожиту електричну енергію у відповідних частках.

Суд першої інстанції у рішенні зазначив про вказане судове рішення, проте його не можна застосувати до правовідносин, які виникли між сторонами з 01 березня 2014 року, у розумінні ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки за вказаним рішенням установлено факт сплати відповідачем 1/3 частини нарахованих сум по оплаті за електроенергію і цей факт був нею визнаний.

У даній справі позивач стверджує про наявність домовленості з відповідачем про сплату вказаних платежів останньою в розмірі 50 % від нарахованих сум з 01 березня 2014 року, що відповідачем заперечується і будь-яких доказів на спростування указаних заперечень позивачем не надано.

Крім того вказаним судовим рішенням апеляційної інстанції охоплювався інший період нарахувань витрат за спожиту електроенергію і позивачем будь-яких доказів про зміну умов щодо частки оплати нарахувань у бік збільшення цієї частки відповідачем з 01.03.2014 року, що є істотною умовою такої домовленості, та згоду відповідачем на таке збільшення, не надано.

Колегія суддів вважає,що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, які регулюють правовідносини сторін та не порушено норми процесуального права, у зв'язку з чим відхиляє аргумент апеляційної скарги про незастосування норм Цивільного кодексу, які, на думку позивача, повинні бути застосовані та про порушення судом ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Прийшовши до висновку про безпідставність позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за електричну енергію, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки ця вимога в даному випадку є похідною.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв&quy:;язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку відповідно до ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Головуючий - Судді -