Справа № 352/367/17
Провадження № 22-ц/779/960/2018
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря: Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» на рішення Тисменицького районного суду в складі судді Струтинського Р.Р., ухвалене 15 травня 2018 року в м. Івано-Франківську, в справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, про скасування рішення та запису про реєстрацію права власності,

встановив :

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ТОВ «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. про скасування рішення та запису про реєстрацію права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 26.04.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 144/142-06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 165000 доларів США. Позичальник в свою чергу зобов'язався в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором, повернути кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом, комісію та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 27.04.2006 року укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Строєвим О.С. Відповідно до умов цього договору в іпотеку передано житловий будинок по АДРЕСА_1. В подальшому згідно із договором факторингу від 12.12.2011 року №1 та договором відступлення права вимоги за вищевказаним договорами АКІБ «Укрсиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» права вимоги. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. прийнято рішення №27851903 від 18.01.2016 року про державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за ТОВ «Кей-Колект». Прийняті нотаріусом рішення та його дії суперечать нормам чинного законодавства України та порушують її права як власника нерухомого майна.

Зокрема вказує, що в порушення вимог п.61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ТОВ «Кей-Колект» не подано державному реєстратору необхідних документів. А саме: копію письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником письмової вимоги іпотекодержателя. Разом з тим, жодного повідомлення про наявність заборгованості та вимоги про її погашення іпотекодержатель позивачу не надсилав. Крім того, зазначає, що заборгованість за договором кредиту та іпотеки нею погашено.

Посилаючись на норми ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» позивач обгрунтовує свої вимоги ще й тим, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, при реєстрації прав власності на таке майно, правовстановлюючим документом є договір купівлі-продажу нерухомості або договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект» при поданні заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на предмет іпотеки не подавав, оскільки зазначений договір між сторонами не укладався.

Подаючи позов ОСОБА_1 також вважала, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 14.06.2016 року (№21-41а16) спір, в якому фактично оскаржується правомірність набуття третіми особами права власності на нерухоме майно, підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. З цих підстав просила задовольнити позов.

Рішенням Тисменицького районного суду від 15 травня 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 27851903 від 18.01.2016 року приватного нотаріуса Кобелєвої А.М.(Київський міський нотаріальний округ) про державну реєстрацію права власності на домоволодіння загальною площею 428,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 за ТзОВ «Кей-Колект». Визнано протиправним та скасовано також запис приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. про право власності № 12948229 від 18.01.2016 року про державну реєстрацію права власності на вказане домоволодіння за ТзОВ «Кей-Колект» на підставі договору іпотеки, серія та номер: ДО140, посвідченого 27.04.2006 року приватним нотаріусом Тисменицького РНО Івано-Франківської області Строєвим О.С.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, вважаючи його незаконним та ухваленим з порушенням норм процесуального права, представник ТОВ «Кей-Колект» подав апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що вказаний спір є публічно-правовим і тому має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства. Хоча позивач зазначив ТОВ «Кей-Колект» відповідачем у справі, проте жодної майнової вимоги у прохальній частині позову до товариства не заявив. Позовні вимоги щодо скасування рішення приватного нотаріуса, які обґрунтовані порушенням у сфері державної реєстрації, не є похідними від спору стосовно майна в розумінні ЦПК України. Викладені ОСОБА_1 підстави і обґрунтування позову стосуються дій та/або порушень державним реєстратором встановленої процедури реєстрації і недостатності документів для прийняття рішення. А тому такі підстави позову стосуються адміністративної юрисдикції.

На думку апелянта, судом також невірно витлумачено правову позицію Верховного Суду України від 14.06.2016 року в справі №21-41а16, оскільки наявні в ній правовідносини стосуються невиконання умов цивільно-правової угоди. Тоді як в даному випадку така підстава позову взагалі відсутня.

З огляду на це посилається на правову позицію Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 24.05.2017 року №6-843цс17. В ній вказується на необхідність встановлення судами, що саме насправді є безпосередньою підставою для звернення з позовом - виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди, чи дотримання державним реєстратором порядку проведення державної реєстрації права власності на спірне майно, як саме сформульований позов, які підстави зазначені позивачем, які позовні вимоги та до кого заявлені тощо.

Зважаючи на порушення судом правил предметної юрисдикції, просив рішення скасувати, провадження у справі закрити.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно із п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду представник ТОВ «Кей-Колект» Рогів Т.Р. доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1- ОСОБА_6 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. в судове засідання не з'явилася будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не є перешкодою розглядові справи у її відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 та 5 ст.263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги судом встановлено наступне.

Статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб'єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом (Sokurenko and Strygun v. Ukraine, ap. № 29458/04; № 29465/04). У рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Лео Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (Leo Zand v. Austria, ap. № 7360/76).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відтак, закон прямо передбачає такий спосіб захисту прав як визнання незаконним і скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктами 1, 7 статті 3 КАС України в редакції, що діяла на час звернення до суду, передбачено, що справа адміністративної юрисдикції (адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією із сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 15 ЦПК України, в редакції до 15.12.2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Аналогічні норми містяться і в п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України та ч.1 ст. 19 ЦПК України в редакції, що діяла на момент вирішення спору судом.

Постановляючи рішення в даній справі по суті спору, суд першої інстанції виходив з того, що не здійснивши належним чином повідомлення боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки і не надавши останньому строк на погашення заборгованості, в ТОВ «Кей-Колект» не виникло права на набуття у власність предмета іпотеки. При цьому суд вважав, що вказаний спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин. Тому позивач обрав належний спосіб захисту порушеного права, звернувшись до суду за правилами ЦПК України.

Такий висновок місцевого суду ґрунтується на нормах закону та відповідає матеріалам справи. А тому апеляційний суд погоджується з ним з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 26.04.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір №144/142-06, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 165000,00 доларів США, а позичальник зобов'язався в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором повернути кредит та сплачувати відсотки за користування ним, комісію та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені цим договором (а.с.103-107). Згідно укладеного для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами договору іпотеки № Д0140 від 27.04.2006 року позивачем передано в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1(а.с.16-24).

З'ясовано, що 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за яким здійснено відступлення права вимоги по кредитному договору № 144/142-06 від 26 квітня 2006 року(а.с.108-11). На підставі Договору про відступлення прав договорами іпотеки, посвідченого 20 грудня 2011 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. за №5207-5208, здійснено відступлення ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за Договором іпотеки № Д0140 від 27.04.2006 року (а.с.108-114).

18 січня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. прийнято рішення №27851903 про державну реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1. На його підставі тоді ж внесено відповідний запис про право власності № 12948229 (а.с.29-30).

Відповідно до п.п. 5.1.-5.3. Договору іпотеки від 27.04.2006 року сторони іпотечного договору погодили, що іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. В повідомленні іпотекодержатель зазначає, який із способів задоволення вимог іпотекодержателя, передбачених ч.3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» застосовується іпотекодержателем для задоволення своїх вимог. У разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання іпотекодавцем повідомлення (а.с.20).

Згідно з частиною першою ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно з п.п.6, 9 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кобінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, редакція якого діяла на момент проведення державної реєстрації, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідні для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та / або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Положенням п.57 вказаного Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

З представлениих суду копій документів (на підставі яких прийнято рішення про державну реєстрацію права власності) вбачається, що ТОВ «Кей-Колект» не було надано приватному нотаріусу завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві- боржникові (а.с. 96-111). Разом з тим, за змістом свідоцтва приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Петренка Я.В. від 22.12.2015 року, що надано суду після витребування відповідних матеріалів нотаріуса Кобелєвої А.М., така вимога надсилалась ОСОБА_1 цінним рекомендованим листом із зворотнім повідомленням через ДП «Укрпошта». Проте, і таке повідомлення, і документ про оплату послуг пересилання поштового відправлення, ТОВ «Кей-Колект»» для проведення державної реєстрації права не подано. Аналогічно не підтверджує надіслання письмової вимоги ТОВ «Кей-Колект» і рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, оскільки воно не містить відмітки ОСОБА_1 про його отримання. Крім того, у вимозі ТОВ «Кей-Колект» від 29.05.2015 року до ОСОБА_1 не міститься застереження про набуття банком права власності на предмет іпотеки.

З огляду на це, оскільки ТОВ «Кей-Колект» при зверненні до нотаріуса із заявою про реєстрацію права власності, не було надано достатніх документів, які б підтвердили належність у товариства права вимоги за договором іпотеки від 27 квітня 2006 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем при державній реєстрації права власності на нерухоме майно не перевірено факт наявності передбачених законодавством та договором підстав для здійснення державної реєстрації права власності.

Враховуючи вищенаведене слід дійти висновку, що у даній справі позов заявлено з підстав порушення права власності фізичної особи - ОСОБА_1 на конкретне майно - житловий будинок по АДРЕСА_1, внаслідок дій ТзОВ «Кей-Колект» і нотаріуса щодо реєстрації такого права на це майно за іпотекодержателем. Відповідно позовні вимоги не обґрунтовувалися виключно незаконністю дій приватного нотаріуса як суб'єкта, наділеного владними управлінськими функціями державного реєстратора. Тобто, спір випливає із договірних правовідносин, які пов'язані із захистом права позивача та з належністю виконання договору іпотеки. Тобто, вказаний спір не є публічно- правовим, має приватно-правовий характер та повинен вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Згідно із ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок щодо юрисдикції суду по вирішенню такого спору міститься і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року №554/14813/15-ц.

Відтак, місцевий суд прийшов до вірного переконання, що зазначена категорія спору належить до юрисдикції загальних судів, що ґрунтується на правильному застосуванні норм як матеріального, так і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що рішення ухвалено з порушенням судом норм матеріального права та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

А тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ТОВ «Кей-Колект» залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 15 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 13 вересня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин