Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 495/4274/16-ц

провадження № 61-9396св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представник позивачів - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу за касаційною скаргою представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2016 року у складів колегії суддів: Гончаренко В. М., Короткова В. Д., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності та встановлення розміру ідеальних часток в праві спільної сумісної власності.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2005 року на підставі свідоцтва про право власності на житло вони та їх батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках, а саме по 1/4 частині кожен, набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 З метою збільшення житлової площі. 30 липня 2013 року вони продали належну їм на праві власності квартиру та на отримані від продажу квартири кошти 18 червня 2014 року на підставі договорів купівлі-продажу купили житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,131 га за цією ж адресою. За їх згодою право власності на вказаний житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_5.

Вважаючи, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка набуті за спільні грошові кошти членів сім'ї та це майно є їх спільною сумісною власністю, просили суд визнати за ними право власності на ідеальні частки у розмірі по 1/4 частині кожному.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 липня 2016 року у складі судді Боярського О. О. позовну заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на частку у спільній сумісній власності на житловий будинок НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що в цілому складається з житлового будинку літ. &q? з;А&q?ов;, загальною площею 60,6 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м, підвалу літ. &q?ю ;Б&quкв;, сараю літ. &qu &;В&quБ&;, споруд під номером 1, 3-5, розташованому на земельній ділянці площею, 0,131 га та земельну ділянку, площею 0,131 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Встановлено ідеальні частки у розмірі 1/4 частину ОСОБА_2 та 1/4 частину ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на житловий будинок НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що в цілому складається з житлового будинку літ. &q?я ;А&q?ло;, загальною площею 60,6 кв. м, житловою площею 43,8 кв. м, підвалу літ. &q?ю ;Б&quкв;, сараю літ. &qu &;В&quБ&;, споруд під номерами 1, 3-5, розташованими на земельній ділянці площею, 0,131 га та на земельну ділянку, площею 0,131 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі по

1/4 частині кожному.

Рішення районного суду мотивовано тим, що вказаний житловий будинок та земельна ділянка набуті за спільні грошові кошти, тому вважав спірне майно спільною сумісною власністю ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 й обґрунтованими визнав вимоги позивачів щодо визнання за ними права власності на частку у спільній сумісній власності, визначивши у відповідності до статті 372 ЦК України ідеальні частки позивачів у вказаному нерухомому майні по 1/4 частині кожному.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 липня 2016 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6,третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності та встановлення розміру ідеальних часток в праві спільної сумісної власності відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що житловий будинок та земельна ділянка були придбані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за час шлюбу, тому право їх спільної сумісної власності подружжя на це майно, презюмується. Договори купівлі-продажу були вчинені за письмовою згодою чоловіка покупця (ОСОБА_5) - ОСОБА_6. Позивачами не оспорені договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна. Судом першої інстанції не надано належної оцінки нотаріально посвідченому договору купівлі-продажу квартири від 13 липня 2013 року, згідно якому сторони спільно продали зазначену квартиру і кожний із чотирьох продавців зазначеної квартири, в тому числі і позивачі, які на час її відчуження були повнолітніми, отримали грошові кошти за продану частку і могли на власний розсуд розпорядитися їх особистими коштами. Будь-які докази на підтвердження того, що позивачі передали подружжю ОСОБА_6 грошові кошти, які вони отримали за відчужену квартиру, на придбання спірного нерухомого майна, відсутні. Чинним законодавством України, в тому числі і частиною четвертою статті 368 ЦК України, на яку послався районний суд у рішенні, не передбачено визнання за повнолітніми дітьми права власності на нерухоме майно, яке було набуте за час шлюбу їх батьками, тим більше на майно, яке було набуте подружжям після досягнення їх дітьми повноліття, як у цій справі. Тому вважав, що ухваленим рішенням порушуються права та інтереси ОСОБА_6 щодо спірного майна.

У касаційнійскарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення районного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважають, що доказів на підтвердження висновку суду про те, що спірне майно було придбано подружжям ОСОБА_3 суду не надано, а оцінка спірного майна свідчить про те, що 1/2 частина грошових коштів, належних подружжю ОСОБА_3 від продажу зазначеної квартири була недостатньою для здійснення покупки спірного житлового будинку та земельної ділянки. При цьому не було враховано, що вся родина після продажу квартири та придбання через 11 місяців спірного будинку і земельної ділянки користуються і володіють ними. Вважають, що вони претендують на визнання права власності на своє, а не батьківське майно.

Заперечення на касаційну скаргу не надійшли.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 їх батькам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частках, а саме по 1/4 частині кожному на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 4).

30 липня 2016 року ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого відчужили належну їм квартиру за 134 820, 00 грн, при цьому продавці отримали грошові кошти за квартиру до підписання договору (а.с. 5).

ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 18 червня 2016 року придбала житловий будинок АДРЕСА_2, ціна якого становила 46 687, 00 грн, та земельну ділянку за цією ж адресою за 48 397, 00 грн. В зазначених договорах купівлі-продажу житлового будинку від 18 червня 2014 року вказано що покупцю (ОСОБА_5) і продавцю (ОСОБА_7) нотаріусом роз'яснена стаття 27 Закону України «Про нотаріат», а саме: що не нотаріус, а саме продавець і покупець несуть відповідальність зокрема, якщо подали неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; не заявили про відсутність чи наявність осіб, прав та інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчинення якої звернулася особа.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України та статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, належним їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними шлюбним договором.

Із системного аналізу вищезазначених норм матеріального права, можна прийти до висновку, що право спільної сумісної власності подружжя на майно, крім речей індивідуального користування, придбане за час шлюбу презюмується.

Позивачами не надано суду належних доказів на підтвердження доводів надходження джерела грошових коштів для придбання спірного житлового будинку й земельної ділянки та вкладання отриманих позивачами коштів від продажу зазначеної квартири в купівлю указаного спірного майна.

Позивачами не оспорені договори купівлі-продажу нерухомого майна від 18 червня 2014 року набутого подружжям ОСОБА_5 за час шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами статті 60 частини першої ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що житловий будинок та земельна ділянка були придбані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за час шлюбу, тому право їх спільної сумісної власності подружжя на це майно презюмується. Договори купівлі-продажу були вчинені за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_6 і не оспорені сторонами.

Таким чином, апеляційний судом при вирішенні справи правильно застосовані вищезазначені норми матеріального права, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, та встановлених обставин.

Посилання заявників про те, що спірне майно придбане ними разом з їх батьками за спільні кошти від продажу зазначеної квартири не підтверджені належними доказами.

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність рішення суду не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4,залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк