Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 1519/2-716/11

провадження № 61-103 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2010 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення неустойки із заборгованості за несплачені аліменти.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2008 року було стягнуто кошти з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_6 в розмірі 750 грн щомісячно, починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_1 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Оскільки відповідач не виконує рішення суду щодо сплати аліментів, позивач звернулась до суду з позовом про стягнення неустойки у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила стягнути з відповідача неустойку у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів лише за 2009 рік, виходячи з заборгованості, яка виникла за період з 2009 року до 2012 року в сумі 74 118,00 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 пеню у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення сплати аліментів за період з 01 лютого 2012 року до 31 травня 2012 року, з 01 липня 2012 року до 31 серпня 2012 року, та з 01 грудня 2012 року до 31 грудня 2012 року в розмірі 17 848,50 грн. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2012 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 вже було стягнуто пеню за прострочення зі сплати аліментів за період з серпня 2006 року до січня 2012 року, а позивач заявила вимоги про стягнення пені за несплату аліментів, які повинні були сплачені у 2009 році, за період прострочення з 2009 року до 2012 року. При цьому судом зауважено, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, проте з метою запобігання порушень прав відповідача виходив з максимального періоду часу розрахунку заборгованості, вказаному у зазначеному рішенні.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2014 року змінено. Позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 за прострочення сплати аліментів на утримання дитини неустойку (пеню) за період з 01 січня 2009 року до 31 грудня 2009 року включно в загальній сумі 1 741,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 196 Сімейного кодексу України є правильними, проте перевіряючи правильність нарахування пені врахував правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, яка є обов'язковою.

У серпні 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом порушено норми процесуального права в частині безпідставного поновлення відповідачеві строку на апеляційне оскарження.

Крім того, апеляційним судом помилково було враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 03 лютого 2016 року в справі № 6-1477цс15, оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції актуальною була правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13, виходячи з висновків якої суд першої інстанції провів розрахунки неустойки, та яка має бути врахована при розгляді цієї справи.

12 вересня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у цій справі.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

15 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ цю справу призначено до судового розгляду.

12 грудня 2017 року справу № 1519/2-716/11 та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року касаційне провадження у цій справізупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 572/1762/15-ц.

Ухвалою від 05 вересня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 червня 1988 року, який було розірвано 23 лютого 1993 року.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2005 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, стягнуто аліменти в розмірі 800,00 грн щомісячно, починаючи з 17 лютого 2005 року до повноліття старшої дитини.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 серпня 2005 року за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_5 розмір аліментів змінено, визначено до стягнення 500,00 грн щомісячно, починаючи з 17 лютого 2005 року до повноліття сина, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2007 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі, рівній 400,00 грн, щомісячно, починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_1 року до повноліття дочки, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2007 року за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2007 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2008 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі, рівній 750,00 грн, щомісячно, починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_1 року до повноліття дочки, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 вересня 2010 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 25 червня 2008 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 листопада 2012 року, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 стягнуто на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість зі сплати аліментів за період з ІНФОРМАЦІЯ_1 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року в загальній сумі 30 132,71 грн із розрахунку 750,00 грн щомісячних платежів. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 додаткові витрати на утримання дочки ОСОБА_11 у розмірі 4 839,00 грн з одноразовою виплатою. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 пеню за прострочення сплати аліментів у загальному розмірі 5 000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015 року роз'яснено рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2012 року в частині стягнення пені за прострочення зі сплати аліментів у загальному розмірі 5 000,00 грн, та вказано, що пеня стягується за 2006 рік за період з ІНФОРМАЦІЯ_1 року до січня 2012 року.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про стягнення неустойки з заборгованості за несплачені аліменти, позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 неустойку (пеню) за прострочення зі сплати аліментів за 2007 рік за період з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року у сумі 17 850,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2016 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 відмовлено.

Статтею 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною третьою статті 74 цього Закону розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України.

У частині дев'ятій цієї статті зазначено, що спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 згаданого Закону, відповідно до частини дев'ятої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Відповідно до статті 196 СК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість по сплаті аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року, у справі № 572/1762/15-ц (№ 14-37цс18).

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, перевіряючи законність і обґрунтованість цього рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги з урахуванням встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи та наданих сторонами письмових доказів у їх сукупності та дійшов помилкового висновку про зміну рішення суду першої інстанції шляхом часткового задоволення позову з підстав, викладених у рішенні.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд фактично погодився з висновками суду першої інстанції, зокрема, що заборгованість зі сплати аліментів за рішенням суду виникла з вини відповідача ОСОБА_5, тому одержувач аліментів ОСОБА_4 має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, передбаченого положеннями статі 196 СК України. При цьому апеляційний суд, виходив з того, що неустойку потрібно обчислювати з урахуванням правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15, відповідно до якого за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Однак Верховний Суд не може погодитися з такими висновками апеляційного суду та вважає, що апеляційний суд дійшов таких висновків помилково, оскільки на час ухвалення рішення суду першої інстанції існувала інша правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-81цс13, яка узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року № 14-37цс18.

За вказаних обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті196 СК України пені від суми несплачених аліментів, необхідно з'ясуватирозмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Правильність нарахування неустойки відповідачем не оспорюється.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Верховний Суд вважає, що рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року скасувати, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2014 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний О. В. Ступак

Г. І. Усик