КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1069/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2018 року місто Київ

справа № 761/23325/17

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2017 року про відмову у відкритті провадження, постановлену під головуванням судді Савицького О.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа: Державна установа «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку державної кримінально-виконавчої служби України» про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом, в якому просив:

визнати недійсним та скасувати наказ про його звільнення №1961/К від 26 травня 2017 року;

поновити його на посаді директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України;

стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В мотивування вимог посилався на те, що він працював на посаді директора Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України.

Вказував, що наказом Міністерства юстиції України №1961/к від 26 травня 2017 року його було звільнено з роботи з посади директора Державної установи «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України.

Зазначав, що в порушення норм КЗпП України йому не було запропоновано іншу роботу, при цьому фактично скорочення чисельності або штату працівників не відбулося.

Посилався на те, що він не працював у державній установі «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України» та відповідно до даних Міністерства юстиції України зазначеної юридичної особи не існує.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2017 року відмовлено у відкриті провадження у даній справі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати вказану ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що висновок суду не відповідає обставинам справи, враховуючи, що він був директором бюджетної установи «Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України», а відтак вказаний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не адміністративного.

Зазначав, що він не отримав належного права на справедливий розгляд справи.

Відзиву на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 від відповідача та третьої особи до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначав, що посилається на розсуд суду.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений.

Колегія суддів вважає заможливе розглядати справу у відсутність третьої особи на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції посилався на п.1 ч.2 ст.122 ЦПК України в редакції 2004 року та виходив з того, що заявлені вимоги ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана ухвала суду постановлена судом першої інстанції 06 липня 2017 року, відтак питання щодо відмову у відкритті провадження по справі вирішувалося за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції 2004 року.

У ч.3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства та щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до ст.4 ЦПК України (у редакції чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.15 ЦПК України у редакції кодексу 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Аналогічні вимоги містяться і у ч.1 ст.19 ЦПК України в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України в редакції яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За приписами п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно п.15 ст.3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Проходження публічної служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов'язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов'язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов'язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.

Критерієм розмежування справ цивільного судочинства від справ адміністративного судочинства є одночасно як суб'єктивний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин.

За таких обставин, суду першої інстанції слід було брати до уваги не лише факт того, що відповідачем по справі є Міністерство юстиції України, а на сам перед перевірити чи є позивач особою яка була прийнята на публічну службу, проходила її та була звільнена з публічної служби.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент призначення ОСОБА_1 на посаду директора Департаменту забезпечення діяльності Державної пенітенціарної служби України статтею 1 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII було визначено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

01 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Частина 2 статті 1 вказаного закону визначає, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За змістом Положення про бюджетну установу «Департамент забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України №3316/5 від 23 листопада 2016 року, Департамент забезпечення діяльності державної кримінально-виконавчої служби України є неприбутковою бюджетною установою, створеною для виконання завдань державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно наказу №145/ОС-14 від 30 вересня 2014 року «По особовому складу» при призначенні на посаду ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 30 серпня 2002 року № 1298 та наказу Міністерства юстиції України «Про впорядкування умов оплати праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань» від 17 червня 2014 року №957/5.

Відповідно до пункту 1 Умов оплати праці працівників Державної кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань ці Умови застосовуються при обчисленні заробітної плати керівників, фахівців, технічних службовців та робітників загальних (наскрізних) професій і посад установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, інших установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктом 3 даних Умов передбачено, що вони не поширюються на працівників посади яких віднесені до категорії посад державних службовців.

Таким чином, позивач не перебував на державній службі, а тому спірні правовідносини між сторонами щодо визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за своєю суттю не є публічно - правовим спором в розумінні п.2 ч.2 ст.17 КАС України у редакції 2004 року та повинен вирішуватися у порядку цивільного судочинства, що було встановлено постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 серпня 2018 року у справі №826/8201/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа: Державна установа «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку державної кримінально-виконавчої служби України» про визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, у суді апеляційної інстанції позивач підтвердив, що на нього не розповсюджувався Закон України «Про державну службу».

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на вищевказані обставини та дійшов передчасного висновку про відмову у відкритті провадження.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2018 року.

Головуючий:

Судді: