Справа № 703/462/18
03 жовтня 2018 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Опалинської О.П.
при секретарі судового засідання Бойко Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Сміла Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди,
ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з останнього на його користь різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та страховим відшкодуванням, яка становить 9204 гривні, франшизу у сумі 500 гривень, заподіяну йому моральну шкоду у сумі 7000 гривень та судові витрати по оплаті судового збору та правової допомоги.
12 березня 2018 року ухвалою Смілянського міськрайнного суду Черкаської області, з врахуванням ч.3 ст.274 ЦПК України, відкрито спрощене позовне провадження у вищевказаній цивільній справі.
Відповідно до вимог ч.5 ст. 279 ЦПК України справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання та викликом осіб, які беруть участь у справі.
Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, однак остання надала до суду заяву, в якій просить справу розглядати без її та позивача участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 повторно в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.
Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Під час розгляду справи встановлено, що відповідач належним чином був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин повторно не з'явився, відзиву чи заперечень щодо позовної заяви до суду не надав, та приймаючи до уваги, що позивач та його представник не заперечують проти заочного вирішення справи, відтак суд приходить до беззаперечного висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Враховуючи вказану норму та приймаючи до уваги, що всі учасники справи у судове засідання не з'явилися, суд вважає за можливе провести таке без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до копії постанови Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04 січня 2017 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні вищевказаних адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.10).
Вказана постанова суду набрала законної сили 17 січня 2017 року (а.с.10).
Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, власником автомобіля НОМЕР_1, являється ОСОБА_1, який проживає в АДРЕСА_1 (а.с.21).
Як вбачається з повідомлення про виплату №17-05/635 від 19 січня 2017 року ПрАТ «СК Провідна», такою ОСОБА_1 здійснено страхову виплату по події від 29 листопада 2016 року, в якій пошкоджено автомобіль НОМЕР_1, за договором страхування №АК/1145434/2405/16 від 21 жовтня 2016 року (а.с.23).
Відповідно до протоколу огляду транспортного засобу від 07 грудня 2016 року, складеного судовим експертом автотоварознавцем ОСОБА_4 для виконання автотоварознавчого дослідження за участі ОСОБА_1, на автомобілі НОМЕР_1, 2007 року випуску, виявлено наступні пошкодження: 1) деформація лівого заднього крила, 70 % подряпин; 2) деформація задньої лівої двері 100%; 3) деформація передньої лівої двері 100%; 4) скло та опуксник передніх дверей; 5) деформація, злам лівого центрального стояка боковини; 6) перекос проєму лівої боковини (а.с.20).
Як вбачається з висновку експертного автотоварознавчого дослідження №072 від 15 грудня 2016 року, зацікавлена особа - ОСОБА_2 в огляді транспортного засобу участі не приймав (за інформацією замовника оцінки був завчасно повідомлений про час та місце проведення огляду) (а.с.13).
Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №072 від 15 грудня 2016 року складеного судовим експертом-автотоварознавцем ОСОБА_4:
Згідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до п. 22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.
Згідно п. 3 ст. 20 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Згідно повідомлення про виплату №17-05/635 від 19 січня 2017 року ПрАТ «СК Провідна» адресованого ОСОБА_1, останньому повідомлено, що страхова виплата по події від 29 листопада 2016 року, в якій пошкоджено автомобіль НОМЕР_1, за договором страхування №АК/1145434/2405/16 від 21 жовтня 2016 року у сумі 8568 гривень 36 копійок буде здійснена через систему Privat Money в строки, визначені чинним законодавством. При цьому, ОСОБА_1 проінформовано, що розрахунок виплати страхового відшкодування проводився шляхом вирахування із розміру матеріального збитку франшизи згідно умов договору в сумі 500 гривень (а.с.23).
Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1, такий підтвердив факт отримання від ПрАТ «СК Провідна» страхової виплати по події від 29 листопада 2016 року у сумі 8568 гривень 36 копійок (а.с.1-2).
Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 не погоджувався з сумою страхової виплати по події від 29 листопада 2016 року, яку здійснило ПрАТ «СК Провідна», матеріали справи не містять.
Таким чином, суд приходить до беззаперечного висновку, що ПрАТ «СК Провідна» виконала свої зобов'язання перед ОСОБА_1 у повному обсязі.
Згідно ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Частина 2 цієї статті визначає, що під збитками розуміється, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням, серед іншого, транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно п.п.3 п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів поро відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.
Також, відповідно до п.12.1. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Згідно ст.9 Закону України «Про страхування» від 07 березня 1996 року №85/96-ВР визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.
Відповідно до п.36.6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.
Враховуючи вищевказані норми чинного законодавства України, суд приходить до беззаперечного висновку, що оскільки франшиза являється частиною збитків та не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування, відтак у разі відшкодування страхувальником страхової виплати (страхового відшкодування) потерпілій особі, яка недостатння для повного відшкодування завданої шкоди, така являється частиною різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно повідомлення про виплату №17-05/635 від 19 січня 2017 року ПрАТ «СК Провідна» адресованого ОСОБА_1, останнього проінформовано, що розрахунок виплати страхового відшкодування проводився шляхом вирахування із розміру матеріального збитку франшизи згідно умов договору в сумі 500 гривень (а.с.23).
Як встановлено судом різниця між фактичним розміром шкоди завданої ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, якав відбулася 29 листопада 2016 року з вини ОСОБА_6, та страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 9203 гривні 64 копійки, без вирахування з такої франшизи у сумі 500 гривень.
Таким чином, на підставі вищевикладеного та враховуючи, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 різниці між фактичним розміром шкоди завданої йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 29 листопада 2016 року з вини ОСОБА_6, та страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у сумі 9203 гривні 64 копійки підлягає задоволенню, та частиною такої різниці є франшиза у сумі, відтак суд приходить до беззаперечного висновку, що позовна вимога ОСОБА_1 про додаткове стягнення з ОСОБА_2 франшизи у сумі 500 гривень є безпідставною, в зв'язку з чим у задоволенні такої слід відмовити.
Також, відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що закріплені в п.п.3,9 постанови від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
В зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, належного позивачу ОСОБА_1, що є наслідком вчинення адміністративного правопорушення відповідачем ОСОБА_6, перший зазнав душевних страждань та переживань, тому заподіяння з вини відповідача моральної шкоди, на думку суду, повністю знайшло своє підтвердження під час судового розгляду справи.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, на підтвердження позовної вимоги щодо стягнення з ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі 7000 гривень, ОСОБА_1 до позовної заяви додано довідку №380 від 05 грудня 2017 року видану Смілянською центральною районною лікарнею, відповідно до якої, він 30 листопада 2016 року перебував на прийомі у лікаря - невролога, та йому встановлено діагноз: «Криз гіпертонічний 30 листопада 2016 року. Астено-вегетативний синдром» (а.с.24).
Криз гіпертонічний - це стан, при якому артеріальний тиск різко й раптово підвищується до відміток 220/120 міліметрів ртутного стовпчика і більше.
Разом з тим, будь-яких доказів, які б свідчили про те, що вищевказаний діагноз ОСОБА_1 було встановлено в зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка відбулася 29 листопада 2016 року, матеріали справи не містять.
При цьому, вищевказана хвороба являється розповсюдженою та поширеною серед населення, та приймаючи вік ОСОБА_1, який народився 25 липня 1963 року, не виключається захворювання на таку до дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася за його участі 29 листопада 2016 року.
Будь-яких інших доказів, які б надавали суду об'єктивні підстави вважати, що ОСОБА_1 завдана моральна шкода у зазначеному ним розмірі, матеріали справи не містять.
Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивач та його представник не довели суду наявності завданої йому моральної шкоди в заявленому обсязі, так як будь-які докази спричинення відповідачем моральної шкоди в зазначеному розмірі у справі відсутні.
За таких обставин, відповідно до вимог ст.1167 ЦК України, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягає до часткового задоволення, оскільки визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість страждань позивача, стан його здоров'я, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, а також, враховуючи майновий стан відповідача, вважає за необхідне визначити розмір компенсації моральної шкоди у сумі 3000 гривень.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з квитанцій №43 та №44 від 15 грудня 2017 року та квитанцій №26 та №27 від 23 лютого 2018 року, ОСОБА_1 при подачі до суду позовної заяви сплатив судовий збір на загальну суму 1409 гривень 60 копійок.
Відповідно до позовної заяви ОСОБА_1, ним сплачено 704 гривні 80 копійок судового збору за позовну вимогу щодо відшкодування матеріальної шкоди та 704 гривні 80 копійок за позовну вимогу щодо відшкодування моральної шкоди.
Приймаючи до уваги, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо відшкодування матеріальної шкоди, яка складаються з: стягнення різниці між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та страховим відшкодуванням у сумі 9204 гривні; стягнення франшизи у сумі 500 гривень, загальна сума яких становить 9704 гривні, підлягає частковому задоволенню, відтак відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з вказаною вимогою, пропорційно до суми задоволених судом вимог. Так, 9203 гривні 64 копійки відповідає 94,8 % від заявленої ціни позову (9204 гривні - різниця між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та страховим відшкодуванням, 500 гривень - франшиза, всього 9704 гривень), отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору за позовну вимогу щодо відшкодування матеріальної шкоди слід стягнути з відповідача на користь позивача (94,8% від 704 гривень 80 копійок = 668 гривень 20 копійок).
Крім того, приймаючи до уваги, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди підлягає частиковому задоволенню, відтак відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з вказаною вимогою, пропорційно до суми задоволених судом вимог. Так, 3000 гривень відповідає 42,9 % від заявленої ціни позову за позовною вимогою про стягнення моральної шкоди (7000 гривень - моральна шкода), отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору за позовну вимогу щодо моральної шкоди слід стягнути з відповідача на користь позивача (42,9% від 704 гривень 80 копійок = 302 гривні 36 копійок).
Відповідно до частин 1 та 3 статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Як вбачається з попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які понесені позивачем по справі, на час подачі заяви до суду та які очікуються у зв'язку із розглядом справи безпосередньо у суді, позивачем ОСОБА_1 на час подачі до суду позовної заяви до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, понесені судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 2000 гривень, та витрати, які очікує понести у зв'язку із розглядом справи у сумі 1000 гривень на оплату правничої допомоги адвоката (а.с.6).
Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Таким чином, позивач ОСОБА_1 при підготовці позовної заяви та під час розгляду такої в суді поніс витрати по оплаті правничої допомоги на загальну суму 3000 гривень.
Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно ч.5 та ч.6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Під час судового розгляду відповідачем клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які поніс позивач в зв'язку з підготовкою та розглядом позову, не заявлено, при цьому суд вважає, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвокатом є співмірними з складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приходить до обґрунтованого висновку, що з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути 3000 гривень понесених судових витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги при підготовці позову та розглядом справи в суді.
Крім того, відповідно до п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати пов'язані із проведенням експертизи.
Так, за замовленням позивача ОСОБА_1 під час підготовки позову було залучено судового експерта-автотоварознавця ОСОБА_4, яким складено висновок експертного автотоварознавчого дослідження №072 від 15 грудня 2016 року (а.с.11-15).
Згідно ч.6 та ч.7 ст.139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
При цьому суд вважає, що понесені позивачем витрати на проведення експертизи є співмірними з складністю такої та виконаних експертом робіт, часом, витраченим експертом на виконання відповідних робіт, та ціною позову та значенням справи для сторони.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що висновок експертного автотоварознавчого дослідження №072 від 15 грудня 2016 року був наданий на підтвердження позовної вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення матеріальної шкоди, відтак витрати, які позивач поніс для отримання такого, повинні бути покладені на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в цій частині.
Приймаючи до уваги, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо відшкодування матеріальної шкоди, яка складаються з: стягнення різниці між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та страховим відшкодуванням у сумі 9204 гривні; стягнення франшизи у сумі 500 гривень, загальна сума яких становить 9704 гривні, підлягає частковому задоволенню, відтак відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину сплачених витрат пов'язаних із проведенням експертизи, пропорційно до суми задоволених судом вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди. Так, 9203 гривні 64 копійки відповідає 94,8 % від заявленої ціни позову (9204 гривні - різниця між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та страховим відшкодуванням, 500 гривень - франшиза, всього 9704 гривень), отже саме такий відсоток від сплачених позивачем витрат пов'язаних із проведенням експертизи за позовною вимогою щодо відшкодування матеріальної шкоди слід стягнути з відповідача на користь позивача (94,8% від 800 гривень = 758 гривень 40 копійок).
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 133, 137, 139, 141, 223, 247, 263-265, 280-284, 354 ЦПК України, ст.ст.22, 280, 1166, 1167, 1187, 1192, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, Законом України «Про страхування» від 07 березня 1996 року №85/96-ВР, роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що закріплені в п.п.3,9 постанови від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів поро відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Смілянським міськрайонним судом Черкаської області за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його отримання шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Відповідно до п.п.5 п.15 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Сторони справи:

Позивач - ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_1, 20721, РНОКПП НОМЕР_2.

Відповідач - ОСОБА_2, адреса: АДРЕСА_2

Головуючий О.П.Опалинська