Справа № 453/83/17
№ провадження 2/453/147/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.10.2018 року Сколівський районний суд Львівської області в складі: головуючого-судді Ясінського Ю.Є.
при секретарі Гринюк Л.Я.
в с т а н о в и в:
Додатком до вказаного договору був розрахунок орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, відповідно до якого зазначалось сума кредиту - 100 000,00 грн. кредиту, строк кредитування 60 місяців, процентна ставка 22 % річних. Реальна процентна ставка зазначалась у даному розрахунку у розмірі 53,34 %, а абсолютне значення подорожчання кредиту 66 887,56 грн. Кредит надавався йому відповідно до розрахунку на споживчі потреби, що в розумінні п.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» є споживчим кредитом. Згідно вищезгаданого закону, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов»язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, чого відповідачем зроблено не було. Банк не надав повної інформації, у Розрахунку зазначив невірну орієнтовну сукупну вартість кредиту, та проігнорував вимоги Закону щодо можливості дострокового повернення Позивачем кредитних коштів, оскільки така відсутня як у тексті ОСОБА_2 так і у розрахунку, а зміст кредитного договору суперечить чисельним нормам законодавства України. У розрахунку орієнтованої сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, визначено суму у розмірі 66 887,56 грн. як абсолютне значення подорожчання кредиту. Проте, як вбачається з підсумування щомісячних платежів, які він зобовязаний сплачувати щомісяця протягом 60-ти місяців, вартість кредиту становить 250 287,56 грн. Вважає, що відповідачем було порушено ч.2 п.4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», якою визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Спірний договір не містить умов про відповідальність банку. Крім того, у Розрахунку зазначена умова щодо сплати Позивачем щомісячного платежу на користь Банку у розмірі 1390 гривень. У Позивача відсутній графік погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором, та крім того відсутня достовірна інформація щодо реальної вартості кредиту, оскільки така не була чітко визначена ані у тексті ОСОБА_2, ані у Розрахунку. Просить поновити строк позовної давності, оскільки про своє порушене право, а саме, що сукупна вартість кредиту становить 250 287 грн. 56 коп., дізнався із позовної заяви ПАТ «ВТБ ОСОБА_2» до нього про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 91 660 грн. 45 коп. від 30.10.2015 року.
Представник відповідача АТ «ВТБ ОСОБА_2» ОСОБА_5 в судове засідання призначене на 17.10.2018 року не з»явився, подав клопотання за вх. №ЕП-629 від 17.10.2018 року про розгляд справи без участі представника АТ «ВТБ ОСОБА_2», підтримує усні пояснення надані в судових засіданнях та пояснення, обгрунтування, викладені у відзиві на позов та доповненнях до відзиву на позов. Просить застосувати строки позовної давності, винести рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1
Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» в судове засідання не з»явився, про судове засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив та не подав заяви про розгляд справи без його участі.
Таким чином в судове засідання не з»явились всі учасники процесу.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відтак, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у даній цивільній справі на здійснювалося.
01.02.2018 року судом у зв»язку із набранням 15.12.2017 року чинності Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено у новій редакції, винесено ухвалу про продовження судового розгляду справи, за правилами загального позовного провадження.
Відтак, з наведного вбачається, що позивачем збільшено позовні вимоги.
У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обовязків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду (ч.5 ст. 49 ЦПК України).
Як вбачається з матеріалів справи позовна заява про збільшення позовних вимог була надіслана представником позивача на електрону адресу суду 21.05.2018 року вх. №ЕП-330. Підтвердження про направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи суду не надано.
Відтак, із врахуваням вимог ч.5 ст. 49 ЦПК України, суд не приймає до розгляду позовну заяву надіслану суду 21.05.2018 року та повертає позивачу.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи давши належну оцінку доказам по справі прийшов до висновку, про задоволення позову.
Ухвалою суду від 17.10.2018 року позивачу поновлено строк для звернення до суду з даним позовом.
Згідно п.1 ОСОБА_2 зобов»язувався надати Позичальнику грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому ОСОБА_2, а також Правилах споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ ОСОБА_2» у сумі 100 000 гривень на строк по 16.04.2018 року щомісячною сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 22% річних або в іншому розмірі, передбаченому цим ОСОБА_2.
Пунктами 4.2. 4.3 ОСОБА_2 визначено, що позичальник зобов»язаний сплачувати щомісячно, відповідно до Графіка повернення Кредиту і сплати Процентів та розрахунку вартості супутніх послуг, комісійну винагороду за управління Кредитом у розмірі 1,39% від початкової суми Кредиту. Сторони дійшли згоди, що Кредит повертається, а Проценти та Комісія сплачуються Позичальником до 28 числа кожного місяця у відповідності до Графіка, який є невідємною частиною цього ОСОБА_2 та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню Кредиту, сплати Процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості Кредиту та реальної процентної ставки.
В поданому позові позивач зазначає, що відповідачем, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі не зазначено детального розпису загальної вартсоті кредиту, чим ввів в оману позивача при укладенні договору.
У відповідності до положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.
Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.
У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 цивільного закону).
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв»язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору), та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування».

У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення кредитного договору) та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Зазначені вимоги, є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов"язковими для такого виду договорів.

Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З аналізу та вивчення матеріалів кредитного договору №R1В від 16.04.2013 року, судом встановлено, що в його змісті є відсутніми встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме відповідач, при укладанні спірного кредитного договору з позичальником: Не здійснив належно детальний, достовірний та обєктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту згідно імперативних вимог п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168; Не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості згідно вимоги п.3.4 Правил; Не визначив належно реальну процентну ставку в порушення вимоги п.3.3 Правил; Не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, згідно вимоги п.3.3 «Правил», шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; Всупереч вимоги п.3.4 «Правил», не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи, а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням; В порушення вимоги п.6 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив істотної умови договору, про дострокове розірвання кредитного договору, що не є тотожним з достроковим поверненням кредиту.

У відповідності до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, передбаченої законодавцем.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК, є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеним правочин (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Отже, оскільки вище вказані обов'язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, і докази про це не були надані суду та є відсутніми, за таких умов, суд прийшов до обґрунтованого та підставного висновку, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до умовумов п.1. кредитного ОСОБА_2 вбачається, що відповідач, в порядку та на умовах визначених цим ОСОБА_2, взяв на себе зобов"язання надати Позичальнику грошові кошти на споживчі цілі у розмірі 100 000 грн. з оплатою Позичальником за користування кредитними коштами в розмірі 22% річних.

Відповідно до правила ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Згідно правила ч.1 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які розроблені у відповідності до ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", затверджено форму детального розпису сукупної вартості кредиту та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (надалі - Правила).

У даних Правилах вказані обов'язкові умови із числа інших обов'язкових умов договору, на які міститься посилання в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", необхідність яких випливає із суті та умов договору, які є істотними та які можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту.

Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині д). п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення договору), згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо.

Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.

Суд вважає, що згідно Розрахунку орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, позивачу об'єктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" не надав позивачу відомості , які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті .

Суд вважає, що під час укладання договору, банк приховав від позичальника повну та об"єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Отже, виходячи з положень ст.ст. 203,215,230,548 ЦК України, в момент підписання кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Статтями 18 і 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», встановлено підстави для визнання кредитного договору недійсним. Такими зокрема є, укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ,ч. 2 , ч. 1 п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 коментованого Закону, нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, у відповідності до правила ч.6 ст..19 ЗУ «Про захист прав споживачів» є недійсні.

В ч.1 ст. 230 ЦК України визначено: «Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Омана так само як і обман, сприяє перекрученому формуванню волі учасника правочину, однак на відміну від обману не є результатом навмисних, цілеспрямованих дій іншого учасника правочину. Виникненню омани може сприяти відсутність належної обачності, часом самовпевненість учасника угоди або дії третіх осіб.

Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

В пункті 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

З наданого Розрахунку орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки вбачається, що під час укладення кредитного договору ОСОБА_2 приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. Вищенаведене приховування важливої, обєктивної та необхідної інформації від позичальника перед підписанням договору, суд вважає таким, що свідчить про наявність умислу в діях відповідача ПАТ «ВТБ ОСОБА_2».

Таким чином, зіставляючи всі вище наведені в цій частині дані, факти і обставини справи до коментованих норм та імперативних вимог Закону, суд прийшов до висновоку: укладений Позичальником ОСОБА_1, кредитний договір №R1В від 16.04.2013 року є укладений під впливом омани з боку Банку, що у відповідності до правила ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», розцінюється як елемент нечесної підприємницької практики, використання якої, є заборонено Законом.

В такому разі, укладений за таких умов спірний кредитний правочин є недійсним в силу ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до положень ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку із цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг.

Отже, виходячи з вище наведеної обставини та у зіставленні до вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов висновку, що спірний кредитний договір було укладено Банком з використанням нечесної підприємницької практики, яка є забороненою коментованою нормою Закону.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності.

Таким чином, зважаючи на вище викладене, суд вважає доведеним, що при укладенні між сторонами кредитного договору, позивача було введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору (зокрема, щодо його ціни та загальної вартості кредиту), а тому позовна вимога про визнання його недійсним, який укладено під приводом обману, підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Визнати недійсним кредитний договір №R1В від 16.04.2013 року укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ ОСОБА_2» в особі директора відділення «Друге Стрийське» ПАТ «ВТБ ОСОБА_2» ОСОБА_4 В»ячеславівни та ОСОБА_1.

Стягнути з Акціонерного товариства «ВТБ ОСОБА_2» на користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) гривень сплаченого судового збору.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ ОСОБА_2» в особі відділення «Друге Стрийське» АТ «ВТБ ОСОБА_2», Товариства з обмеженою відповідальність «Фінансова компанія «Профкапітал» про застосування наслідків недійсності правочину та зобов»язання прийняти кошти, надіслану суду 21.05.2018 року за вх. №ЕП-330 повернути позивачу.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сколівського районного

суду Львівської області ОСОБА_7