ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
№ 2/201/767/2018
05 січня 2018 року Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.
при секретарі Разумняк К.П.,
за участю: позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Обласного центру медико-соціальної експертизи про стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, їх посадовими та службовими особами, -
ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Обласного центру медико-соціальної експертизи про стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, їх посадовими та службовими особами та, з урахуванням уточнень (а.с.24), просить стягнути з відповідача кошти на відшкодування шкоди, спричиненої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими та службовими особами при відмові держави виконувати свої конституційні обов`язки по соціальному захисту громадянина, що отримав каліцтво, протиправної передачі його родині, що спричинило суттєві збитки особистим інтересам позивача, що підлягає відшкодуванню йому шляхом встановлення інвалідності його сину, пов`язану з репресіями не нижче ІІ (другої) групи.
В обґрунтування своїх вимог, позивача посилається на те, що його син ОСОБА_2 , після звільнення з армії звернувся за медичною допомогою з діагнозом «ложный сустав внутренней лодыжки правой бедренной кости, выраженный послетравматический артроз голеностопного сустава, шипковатость и сильная контрактура стопы, острый болевой синдром», після чого був госпіталізований, прооперований та внаслідок встановлена інвалідність третя група Інвалід Радянської Армії. При повторному огляді ОСОБА_2 інвалідність встановлена не була та рекомендовано працю, що виключала довготривале перебування на ногах. Такі дії відповідача позивач вважає необґрунтованими та протиправними, оскільки його син не взмозі знайти роботу через своє каліцтво, знаходиться на утриманні позивача, але коштів на утримання сина ОСОБА_2 , якому вже виповнилося 49 років, оплату комунальних послуг та на своє утримання у позивача не вистачає.
Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити позов, вказує на те, що відсутність у сина ОСОБА_2 інвалідності позбавляє останнього права на отримання пенсії та допомоги по інвалідності, працевлаштуватися він не може через своє каліцтво, як наслідок, у нього відсутні кошти на існування. За таких умов позивач змушений за власні кошти утримувати сина, але коштів не вистачає. Таке становище позивач вважає репресіями з боку відповідача по відношенню до нього особисто.
Відповідач в судові засідання, які були призначені до розгляду на 20 листопада 2017 року та 05 січня 2018 року, свого представника повторно не направив, про дату та час слухання справи кожного разу повідомлявся належним чином (а.с.23, 29-30)
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Зі згоди позивача, на підставі ухвали суду про заочний розгляд справи, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
При цьому судом враховується, що п.10 ч.2 ст.2 ЦПК України, як один з принципів цивільного судочинства визначено розумність строків розгляду справи судом.
Крім того, однією з основних вимог до поведінки судді, закріплених у ст. 6 Закону України «Про статус суддів» : - при здійсненні правосуддя дотримуватися вимог Конституції та законів України, забезпечувати повний, всебічний та об`єктивний розгляд судових справ з дотриманням установлених законом строків.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
З рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998р. та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001р. вбачається, що право на суд не є абсолютним та воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Із зазначеного слідує, що розгляд справи за відсутності представника відповідача не є порушенням права на справедливий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.
Виходячи з зазначених нормативно-правових актів України та з урахуванням того, що справа перебуває в провадженні суду значний час, її розгляд неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою у судове засідання представника відповідача по справі, взявши до увагу заяву позивача, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони відповідача по справі та вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Суд, вислухавши позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, виходить з наступного.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
У відповідності з ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 вказаної Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини.
З наданих доказів судом встановлено, що позивач має сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про вік якого зазначені у його трудовій книжці НОМЕР_1 . Крім того, відповідно до цієї трудової книжки, ОСОБА_2 , після навчання у Дніпропетровському професійному кулінарному училищі в період з 01.09.1985 року по 01.10.1986 рік, працював поваром 3 розряду в ресторані станції Дніпропетровськ Придніпровської залізниці в період з 10.10.1986 по 05.11.1986 р., після чого був звільнений з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України та більше в своєму житті офіційно не працевлаштовувався (а.с.7). Згідно довідки військової частини НОМЕР_2 від 13.12.1990 р. №2392, ОСОБА_2 , під час перебування на військовій службі отримав травму, що встановлена Актом №585 судово-медичної експертизи від 06.09.1990, проведеної 113 судово-медичною лабораторією МВО (а.с.6). Згідно медичного висновку №591 від 16.09.2013, виданого Дніпропетровським 12 ТМО ДОР, ОСОБА_3 має діагноз: «Посттравматичний деформуючий артроз правого гомілковостопного суглобу ІІІ-ІV ступеню з явищами анкілозування, стійка згинально - розгинальна контрактура правого гомілковостопного суглобу… Праця, що виключає тривале перебування на ногах» (а.с.8). Відповідно до листа обласного центру медико-соціальної експертизи МСЕК-1 від 25.11.2004 р. №26 на адресу ОСОБА_2 , 08.09.2004 він був оглянутий на спільному засіданні МСЕК №1 та травматологічної МСЕК №1, за наслідками якого, із вивченням амбулаторної карти, рентген-знімків та безпосереднього огляду, МСЕК не встановила законних підстав для визначення групи інвалідності. Експертний висновок обґрунтований «Положенням про медико-соціальну експертизу» та «Інструкцією про встановлення групи інвалідності» від 07.04.2004. Зазначене рішення в порядку оскарження перевірялося в травматологічному відділенні «Українського Державного Науково-дослідного інституту Медико-соціальних проблем інвалідності», яке підтвердило відсутність підстав для продовження інвалідності ІІІ групи, що була встановлена з 1997 року. ОСОБА_2 рекомендовано звернутися в питанні працевлаштування до ВКК за місцем проживання (а.с.17). Зазначене підтверджено висновком №4611/646 «Українського Державного Науково-дослідного інституту Медико-соціальних проблем інвалідності» (а.с.11). Відповідно до листа Дніпропетровського обласного центру зайнятості на адресу позивача №12/04-3815 від 19.09.2014, ОСОБА_2 перебував на обліку в Бабушкінському РЦЗ як безробітний з 30.09.2013 по 31.08.2014 та за цей період йому надавався повний комплекс соціальних послуг, передбачених чинним законодавством: надавались профінформаційні та профконсультаційні послуги, роз`яснення з окремих норм законодавства про зайнятість населення, консультації з працевлаштування та безпосередньо здійснювався підбір роботи. ОСОБА_2 було поінформовано про можливість перенавчання з метою розширення можливості працевлаштування, проте він не виявив бажання отримати додаткову спеціальність. Від пропозиції прийняти участь у оплачуваних громадських та інших роботах тимчасового характеру ОСОБА_2 також відмовився. Підбір підходящої роботи для ОСОБА_2 здійснювався згідно із ст.46 Закону України «Про зайнятість населення» відповідно до його освіти та набутого професійного досвіду через банк актуальних вакансій загальнодержавної бази даних. У зв`язку з тим, що в день реєстрації у службі зайнятості ОСОБА_2 надав заключення лікарсько-консультативної комісії з рекомендаціями щодо працевлаштування, відповідно до яких йому по лютий 2014 року була протипоказана робота з тривалим перебуванням на ногах, упродовж зазначеного періоду йому не пропонувалося працевлаштування за спеціальністю, набутою у професійно-технічному училищі, а підбір роботи здійснювався за набутим професійним досвідом. ОСОБА_2 неодноразово пропонувалось (зокрема, під особистий підпис 13.03.2014 та 26.06.2014) оновити медичну довідку, яка засвідчувала обмеження на працю. Такої довідки до Бабушкінського РЦЗ період з березня по вересень поточного року він не надавав. Тому по закінчення терміну дії рекомендації лікарів щодо працевлаштування ОСОБА_2 пропонувались вакансії кухаря, заявлені Комбінатом харчові концентратів та Дніпропетровською міською лікарнею №15, в працевлаштування на які він відмовився, що засвідчив власним підписом особовій справі. Також відмовився ОСОБА_2 і від працевлаштування на посаду інженера з комп`ютерних систем до Дніпропетровської філії публічного акціонерного товариства «Укртелеком». Допомогу по безробіттю ОСОБА_2 було призначено відповідно і п.п.2,3,4 ст.22 та п.2 ст.23 Закону України «Про загальнообов`язкове державі соціальне страхування України на випадок безробіття» (далі - Закон №1533) і 360 календарних днів з 07.10.2013 по 01.10.2014 із скороченням виплат на 90 календарних днів з 07.10.2013 по 04.01.2014 на підставі пп. 1 п.5 ст. 31 Закону №1533 як звільненому з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин. На період з 22.05.2014 по 05.06.2014 виплату допомоги по безробіттю було скорочено на підставі п.п. 5 п.5 ст. 31 Закону №1533 у зв`язку недотриманням рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню ( ОСОБА_2 не відвідав центр зайнятості у призначений день 22.05.2014). Виплату допомоги по безробіттю було припинено з 01.09.2014 на підставі пп.1 п.1 ст. 31 Закону №1533 у зв`язку з працевлаштуванням (рішення прийнято і підставі наданої копії наказу про прийом на роботу). Згідно із п.6 «Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 № 307, допомога по безробіттю нараховується по дату останнього відвідування особою центру зайнятості або до дати, з як припинено (або скорочено) виплату, та виплачується через банківські установи в установленому порядку.?Допомогу по безробіттю ОСОБА_2 нараховано за періоди з 05.01.2014 по 21.05.2014 та з 06.06.2014 по 31.08.2014 у мінімальному розмірі, встановленому законодавством. Нарахування та фінансування допомоги по безробіттю, формування відомостей та надання їх до банків, формування та надання платіжних доручень на оплату відомостей виплат допомоги по безробіттю до Управління Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська здійснюються Бабушкінським РЦЗ своєчасно. Станом на 19.09.2014 допомога по безробіттю за період з 05.01.2014 по 21.05.2014 та з 06.06.2014 по 07.08.2014 зарахована на особистий банківський рахунок ОСОБА_2 . Допомога по безробіттю за період з 08.08.2014 по 31.08.2014 нарахована своєчасно, здійснено формування та надання платіжних доручень до Управління Державної казначейської служби України у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська. В присутності ОСОБА_2 з`ясовано, що всі кошти згідно із довідкою про нарахування допомоги по безробіттю Бабушкінським РЦЗ, за винятком останнього нарахування (за період з 08.08.2014 по 31.08.2014), ним отримані (а.с.15-16). Відповідно до довідки ТОВ «АТБ-маркет» від 02.10.2014 №790-ок та листа ПАТ «Укртелеком» від 05.08.2014 №128602-86, ОСОБА_2 на цих підприємствах не працевлаштовувався (а.с.9-10).
Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином.
Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або не яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.
Зазначене право, гарантоване Основним законом, знайшло своє розширене тлумачення у ст.5-1 КЗпП України, відповідно до якої, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України:
вільний вибір виду діяльності;
безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб;
надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів;
безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії;
компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв`язку з направленням на роботу в іншу місцевість;
правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
З доказів, наданих по справі випливає, що син позивача ОСОБА_2 , незважаючи на наявність травми, отриманої під час проходження військової служби у 1988 році, інвалідом з 2004 року не визнається. Рішення компетентних органів з цього приводу наразі є чинним, доказів протилежного суду не надано. За таких обставин, він має право на працевлаштування, у тому числі й за допомогою Державної служби зайнятості, яка, як випливає з наданих доказів, вживала певних заходів у цьому напрямку. Проте, станом на дату розгляду даної справи, тобто, впродовж 13 років, син позивача ОСОБА_2 офіційно не працевлаштувався, проживає разом з позивачем, знаходячись на його утриманні.
Відповідно до ст.198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
Зазначена норма визначає, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дочку, сина тільки за наявності передбачених в законі умов. Обов`язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина виникає на підставі складу юридичних фактів: а) походження дочки, сина від батьків (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення, факт біологічного походження); б) непрацездатність дочки, сина; в) потреба дочки, сина в матеріальній допомозі; г) здатність батьків надавати матеріальну допомогу.
У випадку, якщо повнолітні дочка, син з інших об`єктивних причин (хвороба; догляд за власними дітьми, іншими непрацездатними членами сім`ї тощо) не працюють і не мають заробітку (доходу), батьки не зобов`язані надавати їм утримання. Однак нерідко батьки добровільно надають матеріальну допомогу працездатним дітям в припустимому для себе розмірі. Надання матір`ю, батьком матеріальної допомоги повнолітнім дочці, синові не є утриманням (аліментами) в юридичному розумінні. Такі відносини мають не правовий, а фактичний характер, оскільки закон не зобов`язує батьків до таких дій і не надає дочці, синові відповідного права вимоги.
В даному випадку позивач утримує свого сина добровільно, незважаючи на те, що останній не визнаний офіційно непрацездатним з 2004 року.
Невизнання відповідачем сина позивача ОСОБА_2 інвалідом з 2004 року є компетенцією цього органу та таке рішення в порядку оскарження перевірялося в травматологічному відділенні «Українського Державного Науково-дослідного інституту Медико-соціальних проблем інвалідності» і залишено в силі.
Так, відповідно до п.3 Положення «Про медико-соціальну експертизу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, інвалідність хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності), встановлюється Медико-соціальною експертизою за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.
На теперішній час висновок відповідача про відсутність підстав для визнання сина позивача ОСОБА_2 інвалідом не скасований у встановленому законом порядку та є чинним.
В даній справі, що розглядається, позивач не скористався своїм правом на призначення судової експертизи з метою перевірки висновку відповідача про відсутність підстав для визнання сина позивача ОСОБА_2 інвалідом.
Крім того, згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Натомість будь-яких доказів, які б підтверджували «незаконність рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових та службових осіб при відмові держави виконувати свої конституційні обов`язки по соціальному захисту громадянина, що отримав каліцтво, протиправної передачі сина позивача ОСОБА_2 його родині», як зазначено в позовній заяві, позивачем не надано. Протиправність «передачі» ОСОБА_2 родині відповідачем, не доведена, оскільки останній є дієздатною повнолітньою особою, має можливості самостійно працевлаштуватися та утримувати не тільки себе, але й свого батька-пенсіонера, позивача по справі, проте своїм правом на труд він скористатися не бажає. Доказів перешкоджання у цьому з боку відповідача суду не надано.
За таких умов, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Судові витрати мають бути віднесені на рахунок Державного бюджету.
З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 43, 55, 124 Конституції України, ст.5-1 КЗпП України, 198 СК України, ст.1166 ЦК України, ст.ст.4, 12, 13, 76, 77, 81, ч.4 ст.223, ст.ст.280-282, 258-259, 263-265 ЦПК України,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Обласного центру медико-соціальної експертизи про стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного рішення, дії чи бездіяльності органів державної влади, їх посадовими та службовими особами відмовити.
Судові витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок Державного бюджету.
Заочне рішення може бути переглянуто Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд- якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду або в разі пропуску з інших поважних причин.
На рішення може бути подана апеляція до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Суддя