Номер провадження: 22-ц/785/1659/18
Номер справи місцевого суду: 520/4463/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, третіх осіб Публічного акціонерного товариства «Одесаобленерго», Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», Комунального підприємства «Теплопостачання міста Одеси» про визначення порядку користування квартирою та зобов'язання укладення окремих договорів про сплату житлово-комунальних послуг, стягнення грошових коштів за користування власністю та грошей за несплачені житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, в подальшому уточнивши його, просили визначити порядок користування площею квартири під № АДРЕСА_2, яка була залишена в загальному користуванні, наступним чином. - Зобов'язати ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, встановити на кухню площею 6,8 кв.м окрему газову плиту та окремий газовий лічильник. - Зобов'язати ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, встановити на кухню площею 6,8 кв.м окрему кухонну мийку та окремий лічильник на споживання води. - Зобов'язати ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, встановити в ванній кімнаті площею 2,5 кв.м окрему душову кабіну та встановити окремий лічильник на споживання води. - Зобов'язати ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, укласти з КП «Теплопостачання міста Одеси» окремий Договір на опалення за адресою АДРЕСА_1. - Зобов'язати ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, укласти з ТОВ «Інфокс» окремий Договір на споживання води за адресою АДРЕСА_1. - Зобов'язати ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, укласти з ПАТ «Одесаобленерго» окремий Договір на споживання світла за адресою АДРЕСА_1. Також позивачі просили стягнути з ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, на їх користь грошові кошти за несплачені комунальні послуги в розмірі 5269, 70 грн.; стягнути з ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, на її (ОСОБА_2.) користь грошові кошти за користування площею у вигляді 9,4 кв.м, які належать їй (ОСОБА_2.) на підставі Договору дарування від 20.01.2010 р., в розмірі 22503,60 грн. Зобов'язати ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, здійснювати щомісячну компенсацію на її (ОСОБА_2.) користь за користування площею у вигляді 9,4 кв.м, які фактично належать їй (ОСОБА_2.) на підставі Договору дарування від 20.02.2010 року, у загальному розмірі 1500,24 грн. Мотивуючи позовні вимоги тим, що заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.09.2015 року, у цивільній справі № 520/5435/15-ц за позовом ОСОБА_7, яка діяла особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_5, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, КП ЖКС «Чорноморський» про визнання порядку користування квартирою, зміну договору найму та розподілу особових рахунків, було вирішено порядок користування квартирою за адресою АДРЕСА_2, виділивши ОСОБА_5 в особисте користування житлову кімнату площею 12,0 кв.м, а ОСОБА_2 виділити в особисте користування житлову кімнату площею 17,4 кв.м, а кухню площею 6,8 кв.м, ванну кімнату площею 2,5 кв.м, вбиральню площею 1,0 кв.м, коридор площею 7,5 кв.м, вбудовану шафу площею 0,4 кв.м, балкон (лоджію) площею 0,9 кв.м залишити в загальному користуванні. Також, було вирішено розподілити особовий рахунок за вказаною квартирою між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, згідно з визначеним порядком користування.

Згідно з Договором дарування від 20.02.2010 року, ОСОБА_2 належить 3/4 квартири № АДРЕСА_2, що в цілому складається з двох кімнат, загальною площею 48,5 кв.м. Частка ОСОБА_2 складає 36,3 кв.м.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.09.2015 року, у цивільній справі № 520/5435/15-ц, ОСОБА_5 виділено в особисте користування житлову кімнату 12,0 кв.м та в загальному користуванні залишена нежитлова площа вказаної квартири. Однак ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, користується площею 21,5 кв.м, з яких 9,4 кв.м, на підставі Договору дарування від 20.02.2010 року, належать ОСОБА_2

Так, з 01 січня 2016 року та по теперішній час, ОСОБА_4, який діє особисто та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, користується площею 9,4 кв.м, згідно зі звітом про визначення вартості оренди 194/100 частин двокімнатної квартири площею частини 9,4 кв.м за адресою АДРЕСА_3, складеного ТОВ «Полонія-2006», вартість вказаної площі складає 1500, 24 грн. за місяць. Отже за 15 місяців користування площею 9,4 кв.м, які належать ОСОБА_2, складає 22503, 60 гривень.

Рішення суду набрало законної сили, в подальшому стороною Позивачів виконується у повному обсязі. Однак встановлений порядок користування порушує право власності Позивача ОСОБА_2 щодо наявного права власності на майно, а відтак з боку Відповідача має бути компенсоване надлишкове користування площею, яка фактично належить ОСОБА_2

Позивачі постійно знаходяться у жахливому моральному стані, тому що кожного дня із Відповідачем виникають сварки, суперечки з приводу користування площею, яка була залишена в загальному користуванні та з приводу укладання окремих договорів на споживання води, світла, газу та опалення, задля сплати лише за споживанні кожним послугами. Посилаючись на ці обставини, просили задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 27 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, якій діє в інтересах ОСОБА_5, третіх осіб ПАТ « Одесаобленерго», ТОВ «Інфокс», КП «Теплопостачання міста Одеси» про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом встановлення на кухні окремої газової плити та окремого газового лічильника, окремої кухонної мийки та окремого лічильника на споживання води, а також встановлення в ванній кімнаті окремої душової кабіни та окремого лічильника на споживання води; зобов'язання укладання окремих договорів з ПАТ «Одесаобленерго», ТОВ «Інфокс», КП «Теплопостачання міста Одеси» на споживання житлово-комунальними послугами; стягнення грошових коштів за несплачені комунальні послуги в розмірі 5269,70 грн.; стягнення грошових коштів за користування надлишком власності у вигляді 9,4 кв.м. в розмірі 22503,60 грн.; та зобов'язання щомісячної компенсації за користуванням 9,4 кв.м. у розмірі 1500,24 грн. - відмовлено.

Вважаючи рішення суду ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, ОСОБА_2звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, та відповідач ОСОБА_2 є співвласниками нерухомого майна, а саме двокімнатної квартири АДРЕСА_4.На підставі договору дарування від 20.10.2011 року ОСОБА_4 (батько) передав безоплатно у власність (подарував), а його неповнолітня донька ОСОБА_5 прийняла в дар 1/4 частку квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5, загальною площею 48,5 кв. м., в тому числі житловою площею 29,4 кв. м.

Інші 3/4 частки квартири належать відповідачу ОСОБА_2 на підставі Договору дарування від 20.02.2010 року.

У відповідності до Технічного паспорту від 13.09.2011 р. квартира розташована на 5 поверсі 9 поверхового будинку, загальною площею 48,5 кв.м, з яких 18,2 кв.м - підсобні, житлова - 29, 4 кв.м, яка складається з двох ізольованих кімнат 17,4 кв.м та 12,0 кв.м.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.09.2015 року встановлений порядок користування квартирою за адресою АДРЕСА_6, виділивши ОСОБА_5 в особисте користування житлову кімнату площею 12,0 кв.м, а ОСОБА_2 виділено в особисте користування житлову кімнату площею 17,4 кв.м, а кухню площею 7,5 кв.м, ванну кімнату площею 2,5 кв.м, вбиральню площею 1,0 кв.м, коридор площею 7,5 кв.м, вбудовану шафу площею 0,4 кв.м, балкон (лоджію) площею 0,9 кв.м, залишені в загальному користуванні; розподілено особовий рахунок по квартирі АДРЕСА_7 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 згідно з визначеним порядком користування.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 11.03.2014 року усунуті перешкоди у здійсненні неповнолітньою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_7, права в користуванні та розпорядженні квартирою № АДРЕСА_2 зі сторони ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3, та інших осіб; вселено неповнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_8; зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3, та інших осіб в подальшому не чинити перешкоди у здійсненні неповнолітньою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її батьками ОСОБА_4, ОСОБА_7, права в користуванні та розпорядженні квартирою № АДРЕСА_2; зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3, надати неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_9, ключі від квартири № АДРЕСА_2 та визначений порядок користування квартирою № АДРЕСА_2, загальною площею 48,5 кв.м, шляхом виділення неповнолітній ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_9, - кімнати площею 17,4 кв.м, а ОСОБА_2, ОСОБА_3 - кімнати площею 12,0 кв.м; залишити у спільному користуванні інші приміщення, а саме кухню площею 6,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,5 кв.м, туалет площею 1,0 кв.м, коридор площею 7,5 кв.м, вбудована шафа площею 0,4 кв.м, балкон (лоджія) площею 0,9 кв.м.

Однак Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22.10.2014 року рішення Київського районного суду м.Одеси від 11.03.2014 року в частині задоволення позову відносно визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_2 загальною площею 48,5 кв.м, шляхом виділення неповнолітній ОСОБА_10 кімнати площею 17,4 кв.м, а ОСОБА_2, ОСОБА_11 кімнати площею 12,0 кв.м, залишити у спільному користуванні інші приміщення, а саме кухню площею 6,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,5 кв.м, туалет площею 1,0 кв. м, коридор площею 7,5 кв.м, вбудована шафа площею 0,4 кв.м, балкон (лоджія) площею 0,9 кв.м, скасовано та в цій частині позову відмовлено, в іншій частині зазначене рішення залишено без змін.

Встановлення порядку користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту ст.ст. 319,358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному із співвласників.

Відповідно до роз'яснень, у п. 14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов.

Пункт 7 ст.92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

ОСОБА_4 з сім'єю вселився у спірну квартиру фактично лише у грудні 2015 року, підтвердженням чого є Акт державного виконавця Київського ВДВС у м.Одесі та Постанова про закінчення виконавчого провадження від 07.12.2015 р.

Відтак, відповідач у спірній квартирі не проживав до грудня 2015 року та не міг вважатись споживачем комунальних послуг до цього часу.

Крім того, навіть після примусового вселення у спірну квартиру, відповідач там не проживав жодного дня та не проживає по теперішній час, через продовження перешкод у здійсненні такого права з боку позивачів, повторної заміни замків.

Проте, з метою досягнення згоди в частині володіння та користування спільною власністю, в лютому 2015 року ОСОБА_7 зверталась до ОСОБА_2 із пропозицією про визначення порядку користування квартирою та порядку сплати за комунальні послуги.

Втім, жодної відповіді не отримала, що свідчіть про небажання самої ОСОБА_2 врегулювати дане питання та спростовує обґрунтування позову в частині створення перешкод у користуванні квартирою та несплаті за комунальні послуги з вини ОСОБА_4

В той же час, ОСОБА_2 жодного разу не зверталась до відповідачів із подібними пропозиціями та вимогами сплачувати будь-які квитанції за комунальні послуги.

Позовні вимоги в частині сплати за комунальні послуги обґрунтовуються позивачем ст.360 ЦК України, згідно з якою співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Тобто, з урахуванням того, що ОСОБА_5 належить 1/4 частка у справі спільної власності на квартиру АДРЕСА_9, ОСОБА_5 має обов'язок зі сплати за комунальні послуги з розрахунку 1/4 від їх загальної вартості.

З позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається складових розрахунку суми у 5269,7 грн., яку позивач вимагає стягнути з відповідача в рахунок погашення заборгованості зі сплати за комунальні послуги, а також позивач зазначає, що відповідачі повинні сплатити частину вартості комунальних послуг з 2011 року, коли фактично останні вселились до квартири у грудні 2015 року, тобто відповідач не користувався житлово-комунальними послугами.

Позивач вимагає стягнути з ОСОБА_4 компенсацію за користування 9,4 кв.м у спірній квартирі, які належать на праві власності ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої вимоги ч.3 ст.358 ЦК України.

Так, згідно з ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Тобто, відповідна правова норма закріплює право співвласника на отримання компенсації в рахунок зменшення його частки у праві власності, при якій останній позбавляється реальної можливості володіти та користуватись тією часткою яка йому належала від початку.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 17.09.2015 р. у справі №520/5435/15-ц визначено лише порядок користування квартирою шляхом виділення в особисте користування неповнолітній ОСОБА_5 та її батькам ОСОБА_4 та ОСОБА_7 - кімнати площею 12,0 кв.м, а ОСОБА_2 - кімнати площею 17,4 кв.м; залишено у спільному користуванні інші приміщення, а саме кухню площею 6,8 кв.м, ванної кімнати площею 2,5 кв.м, туалет площею 1,0 кв.м, коридор площею 7,5 кв.м, вбудована шафа площею 0,4 кв.м, балкон (лоджія) площею 0,9 кв.м.

В перерахунку на квадратні метри 1/4 частки у праві власності на спірну квартиру загальною площею 48,5 кв.м, що належить ОСОБА_5, становить 12,1 кв.м. Рішенням Київського райсуду м.Одеси від 17.09.2015 р. ОСОБА_5 виділено в особисте користування житлову кімнату розміром 12,0 кв.м. Тобто, ОСОБА_5 не отримала в особисте користування більше, ніж становить її частка у справі спільної власності та не позбавила ОСОБА_2 права володіння та користування будь-якою площею у спірній квартирі.

В той же час, усі інші приміщення залишені судом у спільному користуванні.

При цьому, суд не вирішував питання про зміну часток у праві власності на спірну квартиру або про поділ її в натурі або про позбавлення ОСОБА_2 права володіння та користування будь-якими частинами спірної квартири.

Відповідно до правового висновку Верховного суду України, викладеного в Постанові від 17.02.2016 р. по справі № 6-1500цс15, «при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Згідно з правовим висновком Верховного суду України, викладеної в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передасться частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок».

За таких обставин, застереження ч.3 ст.358 ЦК України про отримання компенсації співвласником у разі неможливісті володіти та користуватись спільним майном в межах частки ОСОБА_2 не знайшло свого підтвердження, а тому позовні вимоги про стягнення компенсації не підлягають задоволенню.

Згідно з п.п.3, 5 Постанови КМУ від 26.07.1999р. №1357 «Про затвердження Правил користування електричною енергією для населення» у разі коли об'єкт побутового споживача перебуває у власності (користуванні) декількох осіб, електропостачальник укладає договір з одним із співвласників (користувачів) за умови наявності письмової згоди всіх інших співвласників (користувачів), про що робиться відповідна відмітка в договорі. У разі розташування об'єктів побутового споживача за різними адресами побутовий споживач повинен укласти окремий договір щодо кожного об'єкта.

Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ №630 від 21.07.2003 р. взагалі не передбачено можливості встановлення декількох засобів обліку наданих послуг в один об'єкт споживання.

Згідно з п.10 Правила постачання природного газу, затвердженого Постановою КМУ за однією поштовою адресою укладається один договір постачання природного газу. У разі коли об'єкт побутового споживача перебуває у власності кількох осіб, договір укладається з одним із співвласників, за умови письмової згоди усіх співвласників, про що робиться відмітка в договорі.

За таких обставин, враховуючи надані заперечення та пояснення на позов, позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неврахування судом позиції позивачів щодо визначення порядку користування квартирою, зобов'язання укладення окремих договорів про сплату житлово-комунальних послуг, стягнення коштів за користування власністю як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 27 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 жовтня 2018 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький