Справа № 740/4061/17
Провадження № 2/740/304/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2018 року м.Ніжин
Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючої -судді Ковальової Т.Г.,

секретаря Кононяко С.А.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Кутукова С.О.,

представників відповідача Чепели М.А., ОСОБА_2 ,

третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який в подальшому уточнив, та просить стягнути з відповідача 8692 грн.58 коп. у відшкодування понесеної майнової шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що під час проходження служби у в/ч НОМЕР_1 8 жовтня 2015 року виконуючи поставлене завдання на території військової частини, а саме: виконання робіт по підготовці броньованої машини розмінування БМР-2 та проведення випробувань колійного мінного тралу «Парнас», який входить в склад цієї машини, він отримав травму у вигляді закритого перелому 2, 3, 4, 5 плюсневих кісток зі зміщенням лівої стопи, набряковий синдром, тобто було завдано ушкодження його здоров`ю. Після отриманих травм його було доставлено до КЗ «Ніжинська центральна міська лікарня ім.М.Галицького», звідки 9 жовтня 2015 переведено до в/ч НОМЕР_2 . Загалом через отримані травми він проходив лікування з 08.10 до 03.12.2015, з 18.12. до 30.12.2015 та з 04 до 09.02.2016 року.

На лікування від отриманих травм, проходження обстеження та відновлення свого здоров`я, крім того, що його як військовослужбовця забезпечувала держава, він змушений також був витратити власні кошти на загальну суму 8681,26 грн.

Крім того, за фактом його травмування 08.10.2015 проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_3 за ч.1 ст.272 КК України, який є найманим працівником в/ч НОМЕР_1 . Саме недотримання ним безпеки при проведенні робіт на території військової частини і призвело до його травмування. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 12.09.2017 за результатами розгляду кримінального провадження ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності та передано на поруки трудового колективу в/ч НОМЕР_1 .

Згідно положень ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода полягає, зокрема в ушкодженні здоров`я фізичної особи і така особа має право вимагати відшкодування такої шкоди винною стороною. Частиною 1 ст.1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

В момент отримання травми та протягом всього часу лікування він зазнав сильних душевних хвилювань і страждань через фізичний біль. Також весь час з моменту отримання травми він вимушений боротись з болем лівої стопи, її обмеженим функціонуванням, що підсилює його душевні страждання, додає хвилювань про його подальший психоемоційний та фізичний стан здоров`я, подальше нормальне життя. При цьому з боку в/ч НОМЕР_1 не було ніякої участі у його лікуванні та подальшій реабілітації, а навпаки командування намагалося перекласти на нього вину за отримані травми шляхом притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Відповідний наказ був скасований наказом Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України від 15 лютого 2016 року №34. Завдану моральну шкоду він оцінює у 100 000 грн., яку йому повинна відшкодувати військова частина.

У відзові на позов відповідач не визнав позов та зазначив, що згідно положень абзацу 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року

№2011-XII: Військовослужбовці мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. У відповідності до наданих позивачем додатків до позову вбачається, що останній отримував таку кваліфіковану медичну допомогу, що пов`язана з його травмуванням, саме у військово-медичних закладах охорони здоров`я. З листа Чернігівського військового шпиталю (військової частини НОМЕР_2 ) від 07.07.2017 року № 1320 вбачається, що лікування військовослужбовця солдата ОСОБА_1 проводилося за кошти Міністерства оборони України. Також, позивач з 15.03.2016 року по 04.04.2016 року (21 добу) перебував на реабілітаційному лікуванні у Центральному військовому клінічному санаторії «Хмільник» та у повторному реабілітаційному лікуванні на даний час потреби не має.

У відповідності до положень пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року №6, потреба потерпілих у додаткових витратах (що підлягають стягненню) на медичну допомогу, їх тривалість, мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи. При вирішенні таких вимог судом враховується те, що розмір витрат на ліки, лікування, протезування, предмети догляду за потерпілим, визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість. Позивач не надав суду відповідних рецептів лікаря, з яких би вбачалася необхідність йому медикаментів, куплених за наданими товарними чеками, та неможливість їх безоплатного забезпечення військово - медичними закладами охорони здоров`я.

У відповідності до положень статті 15 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06 грудня 1991 року N 1934-XII: «Фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України». А згідно положень статті 3 цього Закону до загальної структури Збройних Сил України входять і військові частини.

До того ж згідно п.10.1. «Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260: « Особам рядового складу, які проходять військову службу за контрактом, за весь період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії, але не більше чотирьох місяців з дня вибуття з військової частини (крім випадків, коли законодавством України передбачені більш тривалі терміни перебування на лікуванні), виплачується грошове забезпечення за останніми штатними посадами, які вони займали. Грошове забезпечення у цьому разі обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення».

Позивач за весь час перебування на лікуванні, звільненні від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою забезпечувався грошовим забезпеченням у повному обсязі.

Відповідно до наданого свідоцтва про хворобу №27 станом на 09.02.2016 року позивач був визнаний обмежено придатним до військової служби, що свідчить про задовільний стан його здоров`я та можливість проходження ним військової служби у подальшому.

Згідно наданої до відзиву копії Виписки із медичної карти стаціонарного хворого №9206, виданої військово-медичним клінічним центром Північного регіону, станом на 21.10.2016 року солдат ОСОБА_1 виписаний у задовільному стані (післяопераційні рани загоїлись, шви зняті, деформації та патологічної рухливості не має).
Згідно листа військової частини НОМЕР_3 від 03.01.2018 року за вих.№18, де на сьогоднішній день ОСОБА_1 проходить службу, позивач проходив військово-лікарську комісію з метою визначення ступеню придатності до військової служби, де зазначено, що солдат військової служби за контрактом ОСОБА_1 визнається придатним до військової служби. Також зі змісту вищезазначеного листа вбачається, що 14 грудня 2017 року позивач направлявся для проходження медико-соціальної експертної комісії для визначення ступеню втрати працездатності у зв`язку з отриманою травмою 08 жовтня 2015 року. Результати обстеження позивача до військової частини НОМЕР_3 станом на 03 січня 2018 року не надходили.

Згідно положень частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»: Одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підпунктом 7 пункту 2 статті 16 зазначеного Закону прописано, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

У пункті 12 наданого свідоцтва про хворобу №27 зазначено, що отримана позивачем травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

З вищевикладеного вбачається, що позивач має право на отримання гарантованої державою виплати одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, що настала з отриманням ним травми під час виконання обов`язків військової служби.

З поданої позовної заяви вбачаються зазначені норми права, згідно яких позивач має намір отримати компенсаційні виплати за понесену матеріальну та моральну шкоду, а саме ст.ст. 1166, 1167,1172,1195 Цивільного кодексу України.

Разом з тим позивачем проводяться дії, що свідчать про його бажання отримати також і гарантовану державою одноразову грошову допомогу у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (проходження МСЕК).

Так частиною 9 ст.163 вказаного Закону визначено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

«Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, визначається механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців.

Пунктом 12 Порядку визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям здійснюється Міноборони (далі - розпорядник бюджетних коштів). Виходячи з положень пунктів 13, 14 Порядку подача відповідних документів для призначення виплати та її перерахування військовослужбовцю здійснюється військовою частиною (уповноваженим органом).

На звернення позивача про отримання одноразової грошової допомоги у разі часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності йому призначено та виплачено грошову допомогу в сумі 24668,00 грн.

Також позивачем заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень.

Позивачеві з моменту отримання травми і в подальшому військовою частиною НОМЕР_1 надавалася невідкладна медична допомога та лікування, у тому числі і медикаменти, він звільнявся від виконання службових обов`язків та стройової і фізичної підготовки за рекомендаціями ВЛК, проходив санаторно-курортне лікування, тому об`єктивно ОСОБА_1 були створені всі необхідні умови для лікування та зменшення його страждань і хвилювань у зв`язку з можливістю відновлення його стану здоров`я.

Натомість позивачем у позові зазначається, що з моменту отримання ним травми та за весь час лікування з боку військової частини НОМЕР_1 не було ніякої участі у його лікуванні та подальшій реабілітації. Це твердження спростовується і даними з листа військової частини НОМЕР_2 від 07.07.2017 року вих.№1320, де зазначено, що позивач знаходився на стаціонарному лікуванні за весь період за направленнями командира військової частини НОМЕР_1 . Крім того, відповідачем постійно виконувалися рекомендації військово-медичних закладів (рішення ВЛК) по звільненню позивача від виконання службових обов`язків, що підтверджується витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 04 грудня 2015 року №248 та від 15 січня 2016 року №8.

Відповідно до наказу начальника Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України від 15.02.2016 року №34 «Про результати службового розслідування» зазначено про те, що розслідуванням встановлено, що з боку командування в/ч НОМЕР_1 приховування травми, отриманої солдатом ОСОБА_1 , не було, а травма отримана по причині необережності військовослужбовця та порушення ним заходів безпеки.

Стаття 13 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року N 548-XIV прописує, що військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок.

Стаття 128 зазначеного Статуту зобов`язує рядового солдата неухильно виконувати правила безпеки під час використання зброї, в роботі з технікою та в інших випадках, а також додержуватись правил пожежної безпеки.

В статті 6 Статуту зазначено, що вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.

Таким чином, військовим командуванням було констатовано факт недотримання і позивачем вимог техніки безпеки під час виконання робіт.

Разом з тим, у наданому позивачем листі Військово-медичного клінічного центру Північного регіону від 03.01.2017 року №261/8 зазначається, що у виписці з медичної карти стаціонарного хворого №9206 не вказано про залишений елемент металевого кріплення кісток через його несуттєвість та який не впливає на якість життя і не обмежує функцію опори та ходи, про що хворому роз`яснено в усній формі.

Відповідно до свідоцтва про хворобу №27 станом на 09.02.2016 року під час проведення огляду позивача встановлено, що психічна його сфера є без порушень.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кутуков. С.О. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, та просили задовольнити їх в повному обсязі і позивач підтвердив, що на даний час він отримав одноразову грошову допомогу, призначену 13 липня 2018 року комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов*язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, в сумі 24 668 грн. у зв*язку з отриманням травми в 2015 році.

Представники відповідача - військової частини НОМЕР_1 -Приходько В.С. та ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали із зазначених у відзові на позов підстав.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення заявленого позову ОСОБА_1 заперечував.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
08 жовтня 2015 року під час виконання робіт по підготовці броньованої машини розмінування БМР-2 та проведення випробувань колійного мінного тралу «Парнас», який входить в склад цієї машини, на території в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у виді закритого перелому 2,3,4,5 плюснових кісток лівої ступні із зміщенням уламків.
По даному факту відомості було внесено до ЄРДР № 0000131 та порушено кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України.
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 26 червня 2017 року ОСОБА_3 звільнений від кримінальної відповідальності за ст.272 ч.1 КК України у зв`язку з передачею його на поруки трудовому колективу військової частини НОМЕР_1 , яка ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 12 вересня 2017 залишена без змін.

Даною ухвалою встановлено, що ОСОБА_1 , згідно висновку судово-медичної експертизи від 02.02.2016 року, отримав тілесні ушкодження у виді закритого перелому 2-ї, 3-ї, 4-ї, 5-ї плюснових кісток лівої ступні із зміщенням уламків, що відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. Відповідно висновку судової експертизи з дослідження причин та наслідків порушень вимог безпеки життєдіяльності та охорони праці від 27.07.2016 року № 5916/16-62 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз з технічної точки зору вказані порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою допущені ОСОБА_3 і перебувають у причинному зв`язку із наслідками у виді заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно свідоцтва про хворобу №27 від 09.02.2016 року госпітальної військово-лікарської комісії зазначено, що 08.10.2015 близько 15.30 год. під час виконання ремонтних робіт у в/ч НОМЕР_1 (а.с4).
Таким чином, в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт спричинення шкоди здоров`ю позивачу.
Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.
Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Згідно ст. 3 ЗУ «Про Збройні Сили України» Мінстерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Пунктом 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою КМ України від 26.11.2014 року № 671, встановлено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України
До повноважень Міністерства оборони України підпунктами 81. 82 пункту 4 зазначеного Положення віднесено здійснення заходів, спрямованих на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил, особам, звільненим у запас або у відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили у полон в ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримки миру і безпеки: здійснення відповідно до законодавства правового і соціального захисту військовослужбовців, резервістів збройних Сил, військовозобов`язаних, призваних на збори, членів їх сімей та працівників збройних Сил.
Відповідно обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління, тому військова частина не може бути належними відповідачем за даним позовом.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України по справі №3-86гс14 від 21 жовтня 2014 року.
Крім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.
Міністерство оборони України не є розпорядником коштів державного бюджету і не має джерел покриття таких витрат.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної державним органом, така шкода відшкодовується державою і за її рахунок, а тому співвідповідачем в даному випадку має бути Державна казначейська служба.
Так, позивачем також не притягнуто в якості співвідповідача в даній справі відповідний орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, що свідчить про пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Статтею 51 ЦПК України в редакції, діючий на час розгляду справи, визначено, що залучення до участі у справі співвідповідача, заміна неналежного відповідача судом першої інстанції здійснюєтьс за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Однак, ні позивач, ні представник позивача у судовому засіданні про заміну первісного відповідача або ж про залучення до участі у справі у якості співвідповідача Міністерство оборони України та Державної казначейської служби не заявляли.

Враховуючи вищезазначене, з*ясувавши повно та всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги, заявлені до військової частини НОМЕР_1 , є безпідставними, не ґрунтуються на нормах закону та задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст.170, 1167 ЦК України, Законом України «Про Збройні Сили України», Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Положенням про Міністерство оборони України, ст.ст.5, 12, 13, 76-81, 263-265,273, 274, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про відшкодування 8692 грн.58 коп. майнової (матеріальної) та 100 000 моральної шкоди відмовити повністю.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 22 жовтня 2018 року.

Головуюча суддя Ковальова Т.Г.