АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» вересня 2018 року

м. Харків

справа № 640/18236/17

провадження № 22-ц/790/4057/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Семикрас О.В.,

учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Осьмухи Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Харківської обласної ради про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційною скаргою представника Харківської обласної ради - Чайчук Олени Олександрівни на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року (ухвалене суддею Попрас В.О.),-

ВСТАНОВИВ:

21 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Харківської обласної ради (далі - ХОР) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що з 03 жовтня 2008 року на підставі контракту, укладеного з Харківською обласною державною адміністрацією (далі - ХОДА), працював в КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» на посаді головного лікаря.

Додатковою угодою № 1 контракт продовжено до 07 жовтня 2018 року.

Додатковою угодою № 2 від 05 квітня 2016 року змінено сторону контракту, а саме ХОДА на ХОР.

Розпорядженням ХОДА № 399-к від 04 грудня 2009 року позивача переведено на посаду директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

Рішенням ХОР № 238-VII від 23 червня 2016 року вирішено питання щодо звільнення ОСОБА_3 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

На підставі зазначеного рішення видано наказ від 25 липня 2016 року № 125, відповідно до якого ОСОБА_3 звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту за п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 вересня 2017 року, вищезазначені рішення ХОР № 238-VII від 23 червня 2016 року та наказ № 125 від 25 липня 2016 року скасовано. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

Виконання зазначеного судового рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» є неможливим у зв'язку з припиненням закладу.

Зважаючи на що ОСОБА_3 має бути в судовому порядку визнаний таким, якого було звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією закладу, а не за п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Розмір заробітної плати ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу у період з 22 липня 2016 року до 22 серпня 2017 року становить 197 341,20 грн.

Порушення прав та законних інтересів позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, зважаючи на що позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої він оцінює у 50 000,00 грн.

Зважаючи на зазначене, позивач просив суд визнати його таким, якого було звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією закладу, стягнути з ХОР на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22 липня 2016 року по 22 серпня 2017 року в розмірі 197 341,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Під час розгляду справи судом першої інстанції ХОР було подано відзив на позов, в якому зазначено, що позовна заява є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. ХОР не є належним відповідачем у справі, оскільки не є органом уповноваженим управляти майном ліквідованого підприємства. ХОР як засновник КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» не відповідає за зобов'язаннями останнього, оскільки п.2 ч.1 ст. 112 ЦК України передбачено, що задоволення вимог працівників здійснюється за рахунок майна ліквідованого підприємства, а не власника. Відповідно до рішення ХОР від 08 вересня 2016 року № 283-VII створено ліквідаційну комісію, встановлено строк для пред'явлення вимог кредиторів - два місяці. Позивач у вказаний термін не пред'явив свої вимоги до КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр». Позивачем не доведено факт заподіяння моральних страждань.

ОСОБА_3 було подано до суду першої інстанції відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідно до даних ЄДР єдиним власником (засновником) КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» була ХОР, правонаступники ліквідованого центру відсутні. Відповідно до Статуту ліквідованого КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», в редакції від 09 вересня 2013 року, заклад був заснований на майні спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, області. Органом управління майном є ХОР. Зважаючи на зазначене, доводи ХОР стосовно того, що вона не є власником майна та належним відповідачем у справі є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Положеннями ст. 240-1 КЗпП України не містить вказівки, що виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу має здійснюватися за рахунок майна ліквідованого підприємства.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ХОР на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу у період з 22 липня 2016 року до 22 серпня 2017 року у розмірі 197 341,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн., а всього 202 341,20 грн. Визнано ОСОБА_3 таким, якого було звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією закладу. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ХОР на користь держави судовий збір в розмірі 2 023,41 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ХОР подано апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для вирішення справи. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що власник є стороною трудового договору та особою, яка повинна відшкодувати заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, оскільки даний висновок суперечить ст. 96 ЦК України, відповідно до якої учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи. Відповідно до спеціальних норм, задоволення вимог працівника здійснюється за рахунок майна ліквідованого підприємства, а не власника. Рішенням ХОР від 08 вересня 2016 року № 283-VII створено ліквідаційну комісію, встановлено строк для пред'явлення вимог кредиторів - два місяці. Позивач у зазначений термін вимоги щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу до КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» не заявив. Також у суду були відсутні правові підстави для часткового задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди, оскільки ОСОБА_3 не зазнав моральних чи фізичних страждань та моральної шкоди. Позивачем не доведено факту наявності моральних страждань. Судом першої інстанції, незважаючи на подання заяви про перенесення розгляду справи у зв'язку з перебуванням представника відповідача на лікарняному, справу було розглянуто за його відсутності, що призвело до неможливості подання заяви про застосування строків позовної давності.

01 серпня 2018 року позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому позивач надає доводи, аналогічні доводам, викладеним у відзиві на позов. Доводи ХОР стосовно того, що вона не є власником майна та належним відповідачем у справі є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи. Положеннями ст. 240-1 КЗпП України не містить вказівки, що виплата заробітної плати за час вимушеного прогулу має здійснюватися за рахунок майна ліквідованого підприємства.

В суді апеляційної інстанції представник Харківської обласної ради Осьмуха Н.Г. апеляційну скаргу підтримав.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», з яким ОСОБА_3 знаходився у трудових відносинах, ліквідовано на підставі рішення ХОР № 238-VII від 08 вересня 2016 року «Про створення КНП «Обласний центр онкології» та припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр»», про що 22 серпня 2017 року внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, без зазначення правонаступників.

Ліквідація юридичної особи КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» та відсутність правонаступника унеможливило виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року, яким ОСОБА_3 було поновлено на роботі на посаді директора зазначеного закладу.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадянських формувань, а також положень п.1.2. Статуту КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» в редакції від 09 вересня 2013 року, єдиним власником (засновником) цієї установи була ХОР, яка відповідно до ст. 240 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) є належним відповідачем у справі.

У зв'язку з зазначеним, суд дійшов висновку, що ХОР зобов'язана виплатити незаконно звільненому працівнику заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також внести зміни щодо звільнення ОСОБА_3 з посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією закладу.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, та не оспорюється сторонами, що 03 жовтня 2008 року між ОСОБА_3 та Харківською обласною державною адміністрацією був укладений контракт від 03 жовтня 2008 року, за яким позивача прийнято на посаду головного лікаря КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

Додатковою угодою № 1 дію вказаного контракту продовжено до 07 жовтня 2018 року. Додатковою угодою № 2 від 05 квітня 2016 року замінено сторони контракту: Харківську обласну адміністрацію на Харківську обласну раду. Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації № 399-к від 04 грудня 2009 року ОСОБА_3 переведено на посаду директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр».

23 червня 2016 року ХОР було прийняте рішення №238-VII «Про звільнення ОСОБА_3 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр». На підставі цього рішення видано наказ від 25 липня 2016 року № 125 «Про звільнення з посади директора та призначення виконуючого обов'язки», яким ОСОБА_3 звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 03 жовтня 2008 року на підставі п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року, яке набрало законної сили, у справі №640/11753/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Харківської обласної ради, КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» про скасування рішення, наказу та поновлення на посаді, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені. Скасовано рішення Харківської обласної ради від 23 червня 2016 року № 238-VII «Про звільнення ОСОБА_3 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», скасовано наказ КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» № 125 від 25 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_3 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року з достроковим розірванням контракту від 03 жовтня 2008 року. Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_3 звільнено з порушенням вимог чинного законодавства України.

КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» ліквідовано на підставі рішення Харківської обласної ради від 08 вересня 2016 року №283-VII «Про створення КНП «Обласний центр онкології» та припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», про що 22 серпня 2017 року внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Дані про наявність правонаступників у реєстрі відсутні.

Ліквідація юридичної особи КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» та відсутність правонаступника, до яких перейшли права та обов'язки вказаної юридичної особи, унеможливило виконання вищевказаного рішення Київського районного суду м. Харкова від 10травня 2017 року в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» з 22 липня 2016 року.

Відповідно до п. 1.2. Статуту КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» в редакції від 09 вересня 2013 року, власником (засновником) даного закладу була ХОР. Онкоцентр був заснований на майні, що перебувало у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, а ХОР визначена Статутом як орган управління майном онкоцентру (а.с. 102а-116).

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ХОР зазначена єдиним засновником КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» (а.с. 38-41).

Відповідно до Додатку № 1 до рішення ХОР «Про затвердження Переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області» та Переліку орендованих цілісних майнових комплексів та структурних підрозділів, майно яких знаходиться у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 03 квітня 2007 року № 219-V, КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» був включений до переліку суб'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (а.с. 117-121).

Відповідно до п. 4.2., 4.3. рішення ХОР «Про створення КНП «Обласний центр онкології» та припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр»» від 08 вересня 2016 року №283-VII, голові ХОР доручено вчинити організаційно-правові дії щодо вилучення майна з оперативного управління КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» та закріплення за КНП «Обласний центр онкології» на праві оперативного управління об'єкти нерухомого майна, а також проведення забезпечення після державної реєстрації припинення КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» внесення змін до Переліку суб'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, області, затвердженого рішенням ХОР від 03 квітня 2007 року № 219-V (а.с. 83, 84).

Отже, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги стосовно того, що ХОР не є власником майна (органом, уповноваженим управляти майном ліквідованого підприємства), оскільки вони спростовуються вищенаведеними доказами.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ХОР є належним відповідачем у даній справі.

Посилання в апеляційній скарзі на ч. 3 ст. 96 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно ст. 240-1 КЗпП України у разі звільнення працівника без законної підстави або з порушенням встановленого порядку у випадку ліквідації підприємства на власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, а у відповідних випадках - правонаступника), покладається обов'язок виплатити такому працівнику заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Отже, вказана норма спеціального закону (КЗпП України) чітко визначає на кого покладається обов'язок виплати працівникові заробітної плати за весь час вимушеного прогулу у разі ліквідації підприємства (установи, організації) без визначення правонаступника у випадку встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням встановленого порядку.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 344/7932/16-ц.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з ХОР.

Судом першої інстанції було встановлено, що час вимушеного прогулу у зв'язку зі звільненням ОСОБА_3 становить з 22 липня 2016 року по 22 серпня 2017 року (а.с. 19-36).

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначено судом за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Отже, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування рішення суду в цій частині відсутні.

Не вбачає колегія суддів правових підстав для скасування рішення суду в частині визнання ОСОБА_3 таким, якого було звільнено з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією закладу, оскільки вищенаведеним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року визнано звільнення з посади директора вказаного закладу у зв'язку з достроковим розірванням контракту на підставі п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України незаконним.

ОСОБА_3 поновлений на даній посаді рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2017 року (а.с. 19-28), яке набрало чинності 27 вересня 2017 року (а.с. 29-36).

Проте, 22 серпня 2017 року діяльність КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» припинено, про що внесено дані до Єдиного державного реєстру.

Отже, рішення суду про поновлення на роботі боржника не було виконано.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_3 мав можливість вирішити питання про поновлення на роботі та про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу шляхом звернення до ліквідаційної комісії не заслуговують на увагу, оскільки рішення про ліквідацію КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр» було прийнято ХОР 04 серпня 2016 року, тобто на час ухвалення судового рішення закінчився строк пред'явлення претензій до ліквідаційної комісії, а на час набрання вищезазначеним судовим рішенням законної сили була закінчена ліквідаційна процедура, діяльність закладу припинено.

Що ж стосується доводів представника відповідача про те, що зазначене рішення суду не може бути виконано, оскільки відповідно до рішення ХОР від 07 грудня 2018 року № 576-VII «Про обласний бюджет на 2018 рік» керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, лише в межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах, а згідно додатку 3 до цього рішення «Розподіл видатків обласного бюджету на 2018 рік» за загальним фондом видатків та кодом класифікації видатків 0100000 «Обласна рада» затверджено захищені статті видатків на заробітну плату та видатки споживання, то вони не заслуговують на увагу, оскільки судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для планування та виділення коштів для виконання зазначеного рішення.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» районні та обласні ради затверджують районні та обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних та культурних програм, контролюють їх виконання. Складання і виконання районних і обласних бюджетів здійснюють відповідні державні адміністрації згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону. Втручання державних органів у процес складання, затвердження і виконання місцевих бюджетів не допускається, за винятком випадків, передбачених цим та іншими законами.

Отже, обласний бюджет затверджується обласною радою, у зв'язку з чим видатки на виконання судового рішення передбачаються у встановленому законом порядку.

Не є правовою підставою для скасування рішення суду в цій частині й доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції необґрунтовано не був задоволений відвід судді Попраса В.О., який розглядав матеріали про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5, оскільки зазначений відвід був вирішений судом у встановленому законом порядку (а.с. 68, 71).

Відповідно до ч.4 ст. 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в цій частині.

Проте, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з ХОР на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом ч.1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року та № 1 від 27 лютого 2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При розгляді справи позивачем не було надано даних, які в розумінні зазначених роз'яснень постанови Пленуму, можуть бути визнані правовими підставами для відшкодування моральної шкоди.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що 11 липня 2016 року, тобто до звільнення ОСОБА_3 з посади директора КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», рішенням спеціалізованої вченої ради Д 64.609.01, утвореної у Харківській дитячій академії післядипломної освіти МОЗ України, відповідно до наказу № 820 від 11 липня 2016 року позивача було призначено головою спеціалізованої вченої ради строком на три роки.

Отже, позивач був працевлаштований та будь-яких змін, що спричинили порушення нормальних життєвих зв'язків, не зазнав.

Крім того, позов про відшкодування моральної шкоди пред'явлений не безпосередньо КЗОЗ «Харківський обласний клінічний онкологічний центр», а до його засновника.

Отже, зазначені обставини також унеможливлюють стягнення моральної шкоди з ХОР.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

В даній частині колегія суддів ухвалює нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ХОР про стягнення суми у відшкодування моральної шкоди відмовляє.

Колегія суддів, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України перерозподіляє судові витрати та зменшує суму судового збору, який підлягає стягненню з ХОР, з 2 023,41 грн. до 1 973,41 грн.

Крім того, у зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги ХОР за рахунок держави, у зв'язку зі звільненням ОСОБА_3 від сплати судового збору, підлягає компенсації сума витрат судового збору у розмірі 960,00 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України колегія суддів стягує з ХОР в дохід держави різницю по сплаті судового збору, яка складає 1 013,41 грн. (1 973,41 - 960,00).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Харківської обласної ради - Чайчук Олени Олександрівни - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року в частині стягнення з Харківської обласної ради на користь ОСОБА_3 у відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн. та судового збору на користь держави в сумі 2 023,41 грн. - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення суми у відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з Харківської обласної ради на користь держави судовий збір в розмірі 1 013,41 грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Постанову складено "10" вересня 2018 року.

Головуючий суддя: Судді:А.І. Колтунова С.С. Кругова А.В. Котелевець