Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 367/8904/15-ц

провадження № 61-18623св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області

від 13 травня 2016 року у складі судді Чернова Д. Є. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П.,

Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк») укладений кредитний договір № 800002088, за умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредит на загальну суму 65 000,00 доларів США на власні потреби із розрахунку 12 % річних за час фактичного користування кредитом, а відповідач зобов'язався в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором, повертати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, неустойку та інші передбачені договором платежі.

На забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки № 800002088-П.

10 червня 2009 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору від 10 жовтня 2007 року № 800002088.

Того ж дня між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_4 укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки від 10 жовтня 2007 року № 800002088-П.

10 червня 2010 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_3 укладений договір про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору від 10 жовтня 2007 року

№ 800002088.

Того ж дня між банком та ОСОБА_4 укладений договір про внесення змін і доповнень № 2 до договору поруки від 10 жовтня 2007 року № 800002088-П.

Позивач зазначає, що свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_3 кредит у сумі 65 000,00 доларів США, проте у порушення умов договору відповідачі своїх зобов'язань належним чином не виконали, у зв'язку з чим станом на 10 грудня 2015 року існує прострочену заборгованість за кредитом -

56 311,22 доларів США, заборгованість за відсотками - 11 042,65 доларів США, що в сумі складає 67 353,87 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість у сумі 67 353,87 доларів США.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2016 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року № 800002088 у розмірі 67 353,87 доларів США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, відповідно до статей 526, 1049-1054 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 всупереч умовам кредитного договору не сплачує передбачені кредитним договором платежі, отже, ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань, забезпечених порукою.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк», обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що виписка з рахунку № НОМЕР_1 не може бути належним доказом видачі кредитних коштів ОСОБА_3, оскільки цей рахунок йому не належить, враховуючи, що видача готівки з каси банку проводиться за заявою на видачу готівки і є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує факт здійснення операцій. Крім того, позивачем направлено дострокову вимогу позичальнику та поручителю, з якої вбачається, що строк порушення умов кредитного договору становить 426 днів, тобто поза межами шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 28 серпня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

У серпні 2017 року від ПАТ «Альфа-Банк» надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, проте зазначені заперечення не беруться до уваги, оскільки подані поза межами строків, установлених в ухвалі про відкриття провадження у справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статей 212-213 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що 10 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Альфа-Банк» укладений кредитний договір № 800002088. Згідно з умовами договору позивач у період з 10 жовтня 2007 року по 10 жовтня 2022 року надав

ОСОБА_3 кредит на загальну суму 65 000,00 доларів США на власні потреби із розрахунку 12 % річних за час фактичного користування кредитом, а ОСОБА_3 зобов'язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати банку проценти за користування кредитом, неустойку та інші передбачені договором платежі.

ЗАТ «Альфа-Банк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_3 кредит у сумі 65 000,00 доларів США, що підтверджується виписками за особовим рахунком відповідача з 10 жовтня 2007 року по 10 грудня 2015 року та укладеними 10 червня 2009 року і 10 червня 2010 року договорами про внесення змін і доповнень №№ 1, 2 до кредитного договору від 10 жовтня 2007 року № 800002088.

Для забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за вищевказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладений договір поруки

від 10 жовтня 2007 року № 800002088-П, за умовами якого поручитель і боржник відповідають перед банком за порушення обов'язків, передбачених договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання будь-якого з обов'язків, зазначених у договорі.

10 червня 2009 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки від 10 жовтня 2007 року № 800002088-П.

10 червня 2010 року між банком та ОСОБА_4 укладений договір про внесення змін і доповнень № 2 до договору поруки від 10 жовтня 2007 року № 800002088-П.

Згідно з актом від 20 травня 2013 року № 4 «Про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду», складеним ПАТ «Альфа-Банк», касові документи дня в національній та іноземній валютах за 2007 рік, знищені.

У порушення умов кредитного договору, відповідачі своїх зобов'язань належним чином не виконали, в результаті чого станом на 10 грудня 2015 року мають прострочену заборгованість за кредитом - 56 311,22 доларів США, заборгованість за відсотками - 11 042,65 доларів США, а разом - 67 353,87 доларів США.

14 грудня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» направив на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимогу про дострокове повернення кредиту (вих. № 105318-102 б/б).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12-ц.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212?215 ЦПК України 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, зокрема щодо грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що його підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Вищевикладене свідчить про те, що висновки судів першої й апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості з поручителя за кредитним договором є передчасними, оскільки умовами кредитного договору передбачено погашення кредитної заборгованості за встановленим графіком щомісячних платежів, з кінцевим терміном повернення кредиту 10 жовтня 2022 року, отже, судами не встановлено, коли відбулося прострочення погашення заборгованості за кредитним договором, та залежно від цих обставин, з якого часу повинен обраховуватись строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум та чи є чинною порука, оскільки у разі пред'явлення вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання зобов'язання (чи частини зобов'язання) в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Без з'ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, висновки судів про задоволення вищевказаного позову не можна вважати обґрунтованими і вважати, що у цій справі виконано завдання цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Отже, вирішуючи спір на підставі ЦПК України 2004 року, суд першої інстанції усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи предмет і підстави поданого позову, а також характер спірних правовідносин, не надав належну оцінку усім наявним у справі доказам.

Суд апеляційної інстанції в силу своїх повноважень мав можливість усунути зазначені порушення норм процесуального права, проте всупереч положенням статті 303 ЦПК України 2004 року на надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не може вважатися законними та обґрунтованими і таким, що відповідає засадам цивільного судочинства, отже, підлягає скасуванню.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, враховуючи необхідність встановлення обставин, наведених вище.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик