Провадження № 2/752/6147/18
УХВАЛА

05.10.2018 року Голосцївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П

з участю секретаря судового засідання Шевчук М.Ю. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позов у цивільній справі № 752/20108/18 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, повернення грошових коштів, пов»язаних з невиконанням умов договору та стягнення пені за невиконання умов договору, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, повернення грошових коштів, пов»язаних з невиконанням умов договору та стягнення пені за невиконання умов договору.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04.10.2018 року, у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

Позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій вона просить накласти арешт на рухоме та нерухоме майно, яке належить особі на праві володіння, користування та розпорядження та накласти арешт на банківські вклади та депозити, які має особа, а також до набрання чинності рішенням у справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо рухомого та нерухомого майна, яке належить особі на праві володіння, користування та розпорядження та банківських вкладів та депозитів, які має особа. В обгрунтування заяви позивач вказала, що відповідач має податкову заборгованість та має невиконані зобов»язання перед державною виконавчою службою, а тому є всі підстави вважати, що майно може бути відчужене, що значно ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, матеріали заяву про забезпечення позову, суд приходить до наступного.

У відповідності до ч. 3 ст. 151 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов»язку вчинити певні дії; забороною іншим особам здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов»язання; зупиненням продажу описаного майна, якщо подано позов про право власності на це майно або про виключення його з опису; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам.

У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у Постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз»яснив, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Відповідно до ч. 4 ст. 151 ЦПК України, у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Позивач в прохальній частині заяви про забезпечення позову не вказує на яке саме рухоме та нерухоме майно та якої саме особи слід накласти арешт.

Чинними нормами цивільного законодавства України, які визначають перелік видів забезпечення позову (ст. 150 ЦПК України), не передбачено такого виду забезпечення позову як накладення арешту на усі рахунки належні відповідачу, а позивач у своїй заяві про забезпечення позову наполягає на вжитті судом, зокрема, саме такого виду забезпечення позову - як накладення арешту на банківські вклади та депозити особи, який не передбачений ст. 150 ЦПК України, а тому заява про забезпечення позову не містить належного переконливого обґрунтування в частині виду забезпечення позову.

Крім того, судом встановлено, що заява про забезпечення позову не містить переконливих доказів, з яких можна зробити безспірний висновок про те, що відповідач у справі може відчужити майно або грошові кошти із рахунків, а також в заяві про забезпечення позову відсутні реквізити банківських рахунків, на які позивач просить накласти арешт,

Також відсутність у заяві про забезпечення позову обставин та доказів, які дають підстави та можливість визначити співмірність заявленого виду забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, - свідчить про безпідставність та необґрунтованість заяви.

Суд звертає увагу на те, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб або учасників процесу.

Встановлено, що до заяви про забезпечення позову не приєднано жодних доказів, зокрема, щодо наміру відповідача ухилитись від виконання судового рішення та щодо бажання відповідача відчужити майно, як і не надано доказів належності відповідачу на праві власності будь-якого рухомого або нерухомого майна, грошових коштів тощо.

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином доводи заявника про те, що існує реальна загроза утруднення виконання чи неможливість виконання рішення суду в подальшому є лише недоведеним припущеннями.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв'язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовних вимог, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, - суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, оскільки остання не містить даних щодо наявності майна та особи власника майна, на яке позивач просить накласти арешт, а також відсутні переконливі та доведені обґрунтування, як саме незастосування забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, та не вказано правових підстав для забезпечення вищезазначеного позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії щодо майна, а тому суд вважає, що заява є необгрунтованою та безпідставною, в зв»язку з чим в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 151-153 ЦПК, суд, -

У Х В А Л И В:

в задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позов у цивільній справі № 752/20108/18 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, повернення грошових коштів, пов»язаних з невиконанням умов договору та стягнення пені за невиконання умов договору, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Голосіївський районний суд м.Києва протягом 15 днів з дня проголошення.

Суддя Н.П. Чередніченко