Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 640/18397/15-ц

провадження № 61-9610св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, Товариство з обмеженою відповідальністю «Будпобутсервіс», Товариство з обмеженою відповідальністю «ВК ЕКО-ОІЛ»,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, Харківське міське управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 червня 2016 року в складі судді Попрас В. О. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсними договору купівлі-продажу та свідоцтва про право власності.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Укрсоцбанк» просило визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06 липня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будпобутсервіс» (далі - ТОВ «Будпобутсервіс») та ОСОБА_4; визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 09 листопада 2015 року Харківським міським управлінням юстиції.

Позовна заява мотивована тим, що 13 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 укладено генеральний договір про надання кредитних коштів у сумі 1 200 000,00 дол. США терміном погашення 12 жовтня 2018 року.

13 жовтня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту, якою надано кредит у формі разового кредиту у розмірі 297 574,83 дол. США зі сплатою 16 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості 12 жовтня 2018 року та додаткову угоду № 2, якою надано кредит у формі разового кредиту у розмірі 902 425,00 дол. США зі сплатою 16 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості 12 жовтня 2018 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором кредиту між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ТОВ «Інтерснабстрой» укладено іпотечний договір від 13 жовтня 2008 року, відповідно до якого в іпотеку банку передані нежитлові приміщення першого поверху: № № 66-1-:-66-6, 66-2а, 66-8-:-66-12, 66-17, 66-17а, 66-18, загальною площею 421,2 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Банк виконав свої зобов'язання за договором кредиту, проте ОСОБА_6 від виконання своїх зобов'язань ухилявся.

Рішенням господарського суду Харківської області від 18 травня 2010 року, зі змінами, внесеними постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09 жовтня 2012 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, банку надано право продати предмет іпотеки будь-якій особі за початковою ціною - 10 238 740,20 грн у рахунок погашення кредитної заборгованості.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12 травня 2015 року визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху: № № 66-1-:-66-12, 66-14-:-66-17, 66-17-а, 66-18, 66-20 у літ. «А-5», загальною площею 427,10 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, від 16 лютого 2015 року, укладений між ТОВ «Будпобутсервіс» та ТОВ «Інтерснабстрой» та визнано право власності ТОВ «Будпобутсервіс» на ці нежитлові приміщення.

22 жовтня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» отримало інформаційну довідку, згідно з якою у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вилучена заборона, накладена ПАТ «Укрсоцбанк» у зв'язку з укладенням договору іпотеки. У Державному реєстрі іпотек вилучено запис про іпотеку, накладену ПАТ «Укрсоцбанк» у зв'язку з укладенням договору іпотеки.

Оскільки заборгованості за кредитом не погашена, позивач вважав, що іпотечний договір є дійсним. Згідно з пунктом 2.1.4 іпотечного договору ТОВ «Інтерснабстрой» зобов'язане без письмової згоди ПАТ «Укрсоцбанк» не відчужувати предмет іпотеки, в той час, як предмет іпотеки реалізований без згоди банку. Записи про обтяження іпотекою та заборону відчуження нежитлових приміщень - предмета іпотеки, вилучені незаконно.

06 липня 2015 року ТОВ «Будпобутсервіс» та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу зазначених нежитлових приміщень. 26 жовтня 2015 року власником предмета іпотеки стало ТОВ «ВК ЕКО-ОІЛ» на підставі свідоцтва про право власності від 09 листопада 2015 року. Позивач вважав, що це порушує його право на продаж предмета іпотеки.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12 травня 2015 року та договором купівлі-продажу від 06 липня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» незаконно позбавлено своїх прав, визначених іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку». Всупереч вимогам законодавства предмет іпотеки був незаконно відчужений ТОВ «Інтерснабстрой» на користь ТОВ «Будпобутсервіс», а в подальшому - на користь ОСОБА_4 На цей час власником предмета іпотеки є ТОВ «ВК ЕКО-ОІЛ».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з урахуванням статті 16 ЦК України не підлягають задоволенню позови власника майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові з використанням механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову.

На час укладання оспорюваного договору рішення Господарського суду Харківської області від 12 травня 2015 року, яким за ТОВ «Будпобутсервіс» визнано право власності на спірні нежитлові приміщення, було чинним і заборона відчуження майна була відсутня. Відсутність такої заборони перевіряв і нотаріус.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 01 червня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач обрав інший неналежний спосіб захисту права, яке він вважає порушеним, ніж передбачений законом.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з'ясували обставини справи, не надали належної оцінки праву ПАТ «Укрсоцбанк» на відчуження іпотечного майна, що призвело до ухвалення незаконних рішень.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 13 жовтня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 укладено генеральний договір про надання кредитних коштів у сумі 1 200 000,00 дол. США терміном погашення 12 жовтня 2018 року.

13 жовтня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 укладено додаткову угоду № 1 до договору кредиту, якою надано кредит у формі разового кредиту у розмірі 297 574,83 дол. США зі сплатою 16 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості 12 жовтня 2018 року та додаткову угоду № 2, якою надано кредит у формі разового кредиту у розмірі 902 425,00 дол. США зі сплатою 16 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості 12 жовтня 2018 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором кредиту між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ТОВ «Інтерснабстрой» укладено іпотечний договір від 13 жовтня 2008 року, відповідно до якого в іпотеку банку передані нежитлові приміщення першого поверху: № № 66-1-:-66-6, 66-2а, 66-8-:-66-12, 66-17, 66-17а, 66-18, загальною площею 421,2 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 18 травня 2010 року, зі змінами, внесеними постановою Харківського апеляційного господарського суду від 09 жовтня 2012 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, банку надано право продати предмет іпотеки будь-якій особі за початковою ціною - 10 238 740,20 грн у рахунок погашення кредитної заборгованості.

16 лютого 2015 року між ТОВ «Інтерснабстрой» (продавець) та ТОВ «Будпобутсервіс» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 12 травня 2015 року за позовом ТОВ «Будпобутсервіс» визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень першого поверху: № № 66-1-:-66-12, 66-14-:-66-17, 66-17-а, 66-18, 66-20 у літ. «А-5», загальною площею 427,10 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, від 16 лютого 2015 року, укладений між ТОВ «Будпобутсервіс» та ТОВ «Інтерснабстрой» та визнано право власності ТОВ «Будпобутсервіс» на ці нежитлові приміщення.

Рішення господарського суду мотивоване тим, що ТОВ «Інтерснабстрой» ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

06 липня 2015 року між ТОВ «Будпобутсервіс» та ОСОБА_4, а 26 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ВК ЕКО-ОІЛ», укладено договір купівлі-продажу зазначених вище нежитлових приміщень.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25 січня 2016 року рішення Господарського суду Харківської області від 12 травня 2015 року скасовано, у задоволенні позову про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 16 лютого 2015 року, укладеного між ТОВ «Будпобутсервіс» та ТОВ «Інтерснабстрой», визнання права власності ТОВ «Будпобутсервіс» на ці нежитлові приміщення відмовлено.

Постанова апеляційного господарського суду мотивована тим, що відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Оскільки спірний договір купівлі-продажу від 16 лютого 2015 року підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації відповідних прав, що не було дотримано сторонами при його підписанні, він є неукладеним та не створює прав та обов'язків для його сторін, внаслідок чого підстави для визнання цього договору дійсним на підставі статті 220 ЦК України відсутні.

Що стосується позовних вимог про визнання за ТОВ «Будпобутсервіс» права власності на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції не зазначив, які дії відповідача ТОВ «Інтерснабстрой» свідчать про те, що він оспорює чи не визнає право власності позивача на спірне майно, як того вимагає стаття 392 ЦК України.

Отже, після прийняття Харківським апеляційним господарським судом постанови від 25 січня 2016 року власником нежитлових приміщень залишилось ТОВ «Інтерснабстрой», договір купівлі-продажу від 16 лютого 2015 року є неукладеним та не створює прав та обов'язків для його сторін.

Отже, ТОВ «Будпобутсервіс», яке було власником нерухомого майна, не могло укладати 06 липня 2015 року договір купівлі-продажу з ОСОБА_4

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Із матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивач не був власником нежитлових приміщень, що є предметом договору іпотеки, укладеного ним з ТОВ «Інтерснабстрой».

Надавати оцінку відповідності оспорюваного договору вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочинів, можливо лише за умови, якщо позивач звернувся до суду саме у тому порядку, який передбачений законом для вирішення спору, що виник між сторонами.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 06 липня 2015 року, укладеного між ТОВ «Будпобутсервіс» та ОСОБА_4, недійсним, позивач зазначав, що цим договором порушені права банку як іпотекодержателя на майно, передане на забезпечення кредитних зобов'язань.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Верховний Суд України при розгляді справ цієї категорії неодноразово застосовував це положення, звертаючи увагу, що у аналогічній ситуації належним способом захисту прав іпотекодержателя може бути звернення до суду в порядку статті 23 Закону України «Про іпотеку» (постанова від 24 грудня 2014 року у справі № 6-201цс14).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважав, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки позивач обрав інший неналежний спосіб захисту права, яке він вважає порушеним, ніж передбачений законом.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.

Доводи касаційної скарги не містять доказів на спростування законності та обґрунтованості ухваленого судом апеляційної інстанції рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

С.Ю. Мартєв

С.П. Штелик