Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 185/4465/16-ц

провадження № 61-14343св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СинельниковаЄ. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_7,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., від 01 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що уперіод шлюбу за рахунок спільних сумісних коштів подружжя було придбано легковий автомобіль марки «GREAT WALL», модель «HAVAL 5», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який був зареєстрований на чоловіка ОСОБА_5 згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 24 квітня 2013 року. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 03 грудня 2015 року, на даний час вказаний, зареєстрований за його батьком ОСОБА_6 Однак з моменту перереєстрації та до теперішнього часу автомобілем постійно користується відповідач, ОСОБА_5 Транспортні засоби підлягають державній реєстрації, за таких обставин відповідач ОСОБА_5 зобов'язаний був отримати згоду позивача на відчуження автомобіля відповідачу ОСОБА_6 у письмовій формі, засвідчену нотаріально. Укладена відповідачами угода, а саме договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1247/41 від 03 грудня 2015 року є недійсною. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у добровільному порядку не бажають поновити права позивача на автомобіль.

Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просила позов задовольнити, визнати договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу частково недійсним, визнати за нею право власності на 1/2 частку автомобіля.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у складі судді Врони А. О., від 16 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Також міськрайонний суд посилався на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 Визнано договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1247/41, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 03 грудня 2015 року за посередництвом Територіального сервісного центру 1247 Регіонального сервісного центру МВС Дніпропетровської області, недійсним. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожним на 1/2 частку автомобіля марки GREAT WALL, модель HAVAL 5, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції помилково застосовано до даних правовідносин правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року № 6-7цс15. Договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу було укладено між колишнім чоловіком позивача та його батьком у період спільного сумісного проживання подружжя. Спірний договір укладено між близькими родичами та спрямовано на фіктивний перехід права власності на автомобіль до близького родича.

У серпні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року та залишити в силі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2017 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що транспортний засіб, який є предметом даного спору фактично перестав існувати після ДТП, що сталася 20 грудня 2014 року за участю сина позивача. Кошти на ремонт автомобіля було надано відповідачем ОСОБА_6, а тому, щоб не повертати витрати на проведення ремонту автомобіля було укладено оспорюваний правочин щодо продажу автомобіля. Ремонт автомобіля та його відчуження відбулося тоді, коли у позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 були добрі сімейні відносини. Позивач знала про те, що її чоловік має намір відчужити спірний автомобіль своєму батькові у зв'язку із обставинами, які сталися із транспортним засобом. ОСОБА_6 посилається на те, що ніякого фіктивного переходу права власності не відбулося, він став реальним власником автомобіля віддавши за нього кошти. Саме він розпоряджається спірним автомобілем, який зберігається у нього та лише час від часу він надає його у користування своєму сину.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

21 вересня 2017 року ОСОБА_5 направив до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ письмові пояснення, у яких останній зазначає, що касаційна скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Викладені у ній обставини свідчать про те, що оспорюваний правочин не містить ознак фіктивності.

28 вересня 2017 року ОСОБА_4 направила до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6 У поданих запереченнях позивач посилається на те, що касаційну скаргу не визнає у повному обсязі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 04 березня 1995 року.

Згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року у справі № 185/2410/16-ц шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 30 квітня 2016 року.

ОСОБА_5 був власником транспортного засобу - легкового автомобіля марки «GREAT WALL», модель «HAVAL 5», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 24 квітня 2013 року. Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_5 24 квітня 2013 року у період шлюбу.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1247/41 від 03 грудня 2015 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 легковий автомобіль марки «GREAT WALL», модель «HAVAL 5», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 03 грудня 2015 року, відомостей Територіального сервісного центру 1247 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області Міністерства внутрішніх справ України власником транспортного засобу - легкового автомобіля марки «GREAT WALL», модель «HAVAL 5», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, є ОСОБА_6

Статтею 60 СК України та частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи норми СК України, які спрямовані на захист прав кожного із подружжя на майно, набуте у період спільного проживання, дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позовних вимог, оскільки договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу було укладено 03 грудня 2015 року, у період перебування сторін спору у шлюбі, який за рішенням суду 19 квітня 2016 року було розірвано. Відповідач не ставлячи до відома дружину, без її згоди здійснив відчуження спірного автомобіля на користь свого батька.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано зроблено висновок відносно того, що спірний договір купівлі-продажу автомобіля було укладено між близькими родичами (батьком і сином), що свідчить про мету відповідачів уникнути його поділу у разі заявлення позивачем вимог про поділ майна подружжя у зв'язку із розірванням шлюбних відносин, при цьому порушивши право власності позивача на спірний автомобіль.

Спосіб захисту свого права, обраний позивачем і застосований апеляційним судом, повністю відповідає положенням частини другої статті 65 СК України.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду. Судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи). Апеляційний суд, із урахуванням заявлених позовних вимог та обставин справи, обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги та зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а доводи касаційної скарги ОСОБА_6зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта