ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року

м.Суми

Справа №591/7321/17

Номер провадження 22-ц/788/1325/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Державне підприємство «Сумська біологічна фабрика», директор Державного підприємства «Сумська біологічна фабрика» Ассорі Олександр Юханович,

розглянув у в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 травня 2018 року у складі судді Грищенко О.В., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 04 червня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Сумська біологічна фабрика», директора Державного підприємства «Сумська біологічна фабрика» Ассорі О.Ю., мотивуючи вимоги тим, що з квітня 2004 року він працював на державному підприємстві «Сумська біологічна фабрика», остання посада - інженер з експлуатації та ремонту.

Наказом Державного підприємства «Сумська біологічна фабрика» № 240-к від 30 листопада 2017 року він звільнений з роботи, у зв'язку з виходом на пенсію за віком.

Відповідно до додатку № 11 колективного договору на 2016-2017 роки, у разі скорочення чисельності або штату, виходу на пенсію за віком, працівникові виплачуються вихідна допомога у розмірі в залежності від безперервного стажу роботи на біофабриці. Його безперервний стаж роботи на підприємстві на день звільнення складає 13 років, а при наявності стажу понад 10 років, розмір вихідної допомоги становить тримісячну середню заробітну плату.

07 грудня 2017 року він звертався до відповідача із заявою про виплату йому вихідної роботи, однак 13 грудня 2017 року він отримав невмотивовану відмову відповідача у виплаті вихідної допомоги з посиланням на те, що відповідні виплати проводяться на розсуд роботодавця. Вважає, дії відповідача протиправними.

Остаточно уточнивши вимоги, просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі тримісячної середньої заробітної плати, а саме 14273,04 грн., передбаченої колективним договором між роботодавцем та трудовим колективом ДП «Сумська біологічна фабрика» на 2016-2017 року (а.с. 45-47).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що колективним договором передбачено, що працівникові, у зв'язку з виходом на пенсію за віком, в залежності від безперервного стажу роботи на підприємстві, виплачується вихідна допомога. Вказує, що безперервний стаж роботи його на підприємстві становить понад 13 років, а тому відповідачем неправомірно було відмовлено йому у виплаті вихідної допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати, як це передбачено колективним договором. Зазначає, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників юридичної особи і є обов'язковими для роботодавця.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України так інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 26 квітня 2004 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Сумська біологічна фабрика» (а.с. 17-18).

Наказом ДП «Сумська біологічна фабрика» № 221-к від 31 жовтня 2017 року «Про організацію праці в осінньо-зимовий період» з метою належної організації виробництва і праці в осінньо-зимовий період 2017-2018 років, переведено інженера з експлуатації та ремонту ремонтно-механічної служби ОСОБА_1 на посаду начальника котельні ремонтно-механічної служби, з шкідливими умовами праці, тимчасово з 01 листопада 2017 року по день закінчення опалювального сезону 2017-2018 років (а.с. 112).

Наказом ДП «Сумська біологічна фабрика» № 240-к від 30 листопада 2017 року звільнено з роботи з 01 грудня 2017 року інженера з експлуатації та ремонту, тимчасово переведеного на посаду начальника котельні ремонтно-механічної служби ОСОБА_1 за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію за віком, на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 5).

07 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до генерального директора ДП «Сумська біологічна фабрика» Ассорі О.Ю., в якій просив виплатити йому розрахункові кошти за умовами колективного договору та з урахуванням стажу на підприємстві 13,5 років (а.с. 4).

На державному підприємстві «Сумська біологічна фабрика» між роботодавцем і трудовим колективом укладено колективний договір на 2016-2017 роки, який схвалено загальними зборами трудового колективу 10 грудня 2015 року та зареєстровано виконавчим комітетом Сумської міської ради, рішення від 16 лютого 2018 року № 63 (а.с. 69-89).

У пункті 5.2.4 колективного договору зазначено, що сторона роботодавця зобов'язується здійснювати надання матеріальної допомоги та одноразових заохочень, проводити виплату грошових винагород відповідно до затверджених положень (додаток № 11) (а.с. 72).

Розділом VI Положення про спеціальне преміювання та матеріальне заохочення працівників ДП «Сумська біофабрика» передбачено, що у разі розірвання трудового договору у зв'язку із скороченням чисельності або штату, виходу на пенсію за віком, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі в залежності від безперервного стажу роботи на біофабриці: понад 10 років - до тримісячної середньої заробітної плати (а.с. 91).

З оборотно-сальдової відомості по рахунку 311 за 01 грудня 2017 року вбачається, що на рахунку ДП «Сумська біологічна фабрика» існує заборгованість у розмірі 21778,19 грн. (а.с. 105).

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1, мотивоване тим, що виплата вихідної допомоги при виході на пенсію передбачена лише чинним колективним трудовим договором, укладеним між роботодавцем і трудовим колективом на 2016-2017 роки, та її може бути проведено на розсуд роботодавця при наявності у останнього фінансових можливостей для цього. Крім того, заяву про виплату вказаної допомоги позивач подав не до звільнення з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, а вже після звільнення з неї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, на підставі наданих сторонами доказів, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Стаття 44 КЗпП України містить вичерпний перелік підстав, за яких виплачується вихідна допомога.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв'язку з виходом на пенсію.

Статтею 44 КЗпП України не передбачено обов'язкову виплату вихідної допомоги особам, трудовий договір з якими розірвано на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв'язку з виходом на пенсію.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 КЗпП України, колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

У пункті 5.2.4 колективного договору, укладеного між роботодавцем і трудовим колективом на 2016-2017 роки, зазначено, що сторона роботодавця зобов'язується здійснювати надання матеріальної допомоги та одноразових заохочень, проводити виплату грошових винагород відповідно до затверджених положень (додаток № 11) (а.с. 72).

Згідно з додатком № 11 до Положення спеціальне преміювання та матеріальне заохочення працівників на ДП «Сумська біологічна фабрика», пунктами 1.1 та 1. 2 розділу 1 передбачено, що норми цього Положення застосовуються для індивідуального стимулювання працівників, виплати матеріальної допомоги та винагород, які проводяться з фонду оплати праці на розсуд роботодавця, в залежності від фінансових можливостей підприємства.

Підставою для прийняття рішення про нарахування матеріальної допомоги, одноразового заохочення може бути заява працівника, клопотання начальника відповідного структурного підрозділу або розпорядження керівника біофабрики. Розмір виплати встановлюється наказом керівника.

Таким чином, зі змісту колективного договору вбачається, що виплата вихідної допомоги працівникові при звільненні з роботи у зв'язку з виходом на пенсію проводиться на розсуд роботодавця, у залежності від фінансових можливостей підприємства та на підставі заяви працівника, поданої до такого звільнення.

З огляду на вищевикладені норми права та установлені обставини, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у даному спорі виплата вихідної допомоги не є обов'язковою соціальною пільгою чи гарантією, її виплату відповідач може не здійснювати в залежності від його фінансового становища.

Доводи апеляційної скарги про обов'язковість для роботодавця норм колективного договору по виплаті позивачу допомоги при звільненні у зв'язку із виходом на пенсію, на думку колегії суддів апеляційного суду не заслуговують на увагу та не ґрунтуються на законі, оскільки за змістом норм ст. ст. 10, 13, 16 КЗпП України, ст. ст. 2, 5, 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний трудовий договір, на відміну від норм законів, є локальним нормативно-правовим актом, який встановлює додаткові, в порівнянні з чинним трудовим законодавством, соціальні гарантії чи пільги для позивача, як працівника, та відповідні умови їх забезпечення і реалізації, в тому числі за рахунок власних коштів відповідача.

За змістом досліджених судом першої інстанції норм колективного договору призначення та виплата вищевказаної допомоги позивачу не були безумовними та обов'язковими для роботодавця і пов'язувалися виключно із фінансовими можливостями самого відповідача та його власним розсудом, що, на думку колегії суддів апеляційного суду, правильно враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

Отже, за встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи і надав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), тому, відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ч. 13 ст.7, ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко

С.С. Ткачук