Справа № 127/5418/18
Провадження № 22-ц/772/1956/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Денишенко Т. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2018 рокуСправа № 127/5418/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Денишенко Т.О.,

суддів Берегового О.Ю., Марчук В.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за наявними мате-ріалами, без повідомлення учасників цивільну справу за позовом

ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду

соціального страхування України у Вінницькій області про стягнення се-

реднього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

за апеляційною скаргою начальника Управління виконавчої дирекції Фонду со-ціального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2018 року, ухвалене у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Коро-ля О.П., повний текст якого складений 24 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

13 березня 2018 року ОСОБА_3 звернулася у Вінницький міський суд Вінницької області з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соці-ального страхування України у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Вінницького міського суду Він-ницької області від 06 грудня 2017 року. З урахуванням зменшених вимог позов мотивований тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року, зміненим постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року, ОСОБА_3 з 01 серпня 2017 року поновле-на на роботі на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій об-ласті, стягнуто з Управління ВД ФССУ у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19928,12 гри-вень, у відшкодування моральної шкоди стягнуто 2 тисячі гривень. У решті ви-мог відмовлено, розподілено судові витрати у справі. Рішення в частині понов-лення на роботі, стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі місячного заробітку допущене до негайного виконання. Однак, позивачка у встановлений строк роботодавцем на роботі не була поновлена, рішення суду фактично вико-нане лише 22 лютого 2018 року ( день ознайомлення позивачки з наказом ). Зат-римка виконання рішення становить 53 робочих дні, відповідно середній заро-біток за час затримки виконання рішення суду становить 23445,61 гривень. Крім того, позивачка вказує, що від часу поновлення її на посаді двічі здійсню-валося підвищення заробітної плати, тому середній заробіток з урахуванням та-кого коригування становить 122709,90 гривень ( а. с. 1-6, 65 ).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволений частково, стягнуто з відповідача на її користь 65513,23 гривень середнього заробітку. У решті вимог відмовлено. Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь держави 704,80 гривні судового збору ( а. с. 122-126 ).

Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням, начальник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_4 оскаржує його в апеляційному порядку, про-сить дане рішення скасувати, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права ( а. с. 127-131 ).

13 вересня 2018 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу відповідача, де вона заперечує доводи скарги у повному обсязі, вважає скаргу необгрунтованою, безпідставною, такою, що не грунту-ється на матеріалах справи, її дійсних обставинах, нормах матеріального, про-цесуального законодавства. Позивачка наголошує у відзиві на правонаступниц-тві відповідача як належної сторони у справі, на загальнообов'язковості судо-вих рішень, що набрали законної сили, для виконання, зокрема, рішень щодо негайного поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу, що дає можливість працівнику при-ступити до виконання своїх попередніх обов'язків. У відзиві ОСОБА_3 зу-пиняється на нормах законодавства щодо виплати середнього заробітку або різ-ниці у зарплаті за час затримки виконання рішення суду, на порядку коригуван-ня середньої заробітної плати на коефіцієнт підвищення посадових окладів. По-зивачка підкреслює недоведення відповідачем жодної із обставин, на яку він посилався, заперечуючи її вимоги в суді.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здій-снюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів апеляційного суду, розглянувши справу у порядку спроще-ного позовного провадження за наявними у ній матеріалами без повідомлення учасників справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не під-лягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рі-шення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підста-ву своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимо-гам, воно є законним та обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та не оспорюється учасниками справи, що ОСОБА_3 працювала на посаді начальника контрольно-ревізійного від-ділу Виконавчої дирекції Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до штатного роз-пису її посадовий оклад на момент звільнення становив 2568,00 гривень. 31 липня 2017 року позивачка звільнена з цієї посади. Рішенням Вінницького місь-кого суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року з урахуванням змін, вне-сених постановою Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року у справі №127/20184/17, позивачку з 01 серпня 2017 року поновлено на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу Управління виконавчої ди-рекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та стягну-то з останнього середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 19928,12 гривень, у відшкодування моральної шкоди - 2000,00 гривень. Пере-розподілено судові витрати у справі. Частково змінюючи рішення суду першої інстанції щодо поновлення ОСОБА_3 на роботі, Апеляційний суд Він-ницької області зазначив, що юридична особа Виконавча дирекція Вінницького обласного відділення фонду соціального страхування з тимчасової втрати пра-цездатності реорганізована шляхом приєднання до Управління виконавчої ди-рекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, яке є її правонаступником. У зв'язку з припиненням з 16 листопада 2017 року Виконав-чої дирекції Вінницького обласного відділення фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, з метою належного захисту прав позивач-ки, а також реального виконання рішення суду, позивачку поновлено на раніше займаній посаді, але у штатному розкладі правонаступника.

Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 15 лютого 2018 року № 62-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_3.» позивачка поновлена на посаді на-чальника КРВ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області з посадовим окладом згідно штатного розпису у сумі 2568,00 гривень. З цим наказом позивачка ознайомлена 22 лютого 2018 ро-ку із зауваженнями.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстан-ції, керуючись нормами статей 235, 236 КЗпП України, виходив з того, що по-зивачка, будучи незаконно звільненою з роботи 31 липня 2017 року, рішеннями Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року, Апе-ляційного суду Вінницького області від 15 лютого 2018 року поновлена на ро-боті на посаді начальника КРВ Управління виконавчої дирекції Фонду соціаль-ного страхування України у Вінницькій області. Роботодавцем на виконання судових рішень 15 лютого 2018 року виданий наказ № 62к/т про її поновлення на роботі. Тобто вимушеним прогулом у даному випадку буде період з 01 серп-ня 2017 року по 15 лютого 2018 року, оскільки суд апеляційної інстанції, змі-нюючи рішення суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді, виходив з необхідності реального виконання рішення суду та поновив позивачку на раніше займаній посаді, але у правонаступника ВД ВОВ ФССзТВП - УВД ФССУ у Вінницькій області. Зміна рішення суду першої ін-станції в частині місця роботи позивачки пов'язана з неврахуванням судом пер-шої інстанції обставини щодо припинення ВД ВОВ ФССзТВП ( попередньої організації, з якою позивачка перебувала в трудових відносинах ). При цьому періодом вимушеного прогулу не є період до 22 лютого 2018 року, оскільки від-повідачем на виконання рішення Апеляційного суду Вінницької області уже 15 лютого 2018 року виданий наказ про поновлення позивачки на роботі. Норми КЗпП України не вимагають від роботодавця повідомляти поновленого праців-ника про видання наказу. Судове рішення виконується негайно, тому працівник вважається таким, що уже повідомлений судом про поновлення на роботі і має приступити до її виконання. У разі, якщо працівник не з'явиться на роботі, то роботодавець не несе жодної відповідальності за нез'явлення працівника на ро-бочому місці. Таким чином, оскільки у період з 06 грудня 2017 року по 15 лю-того 2018 року має місце вимушений прогул, то з урахуванням положень статті 235 КЗпП України позивачці має бути виплачений середній заробіток, обрахо-ваний у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, зат-вердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з коригуванням, зважаючи на підвищення заробітної плати. Так середній за-робіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 за період з 06 грудня 2018 року по 01 січня 2018 року становитиме 7072,92 гривні, за період з 01 січня 2018 року по 15 лютого 2018 року - 58435,31 гривень, що загалом становить 65531,23 гривню.

З такими висновками суду першої інстанції слід погодитися, вони відпові-дають фактичним обставинам справи та підтверджуються відповідними доказа-ми, наявними у матеріалах справи.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, скаржник зазначає, що суд з власної ініціативи вийшов за межі позовних вимог, порушивши при цьому стат-тю 235 КЗпП України, адже предметом спору у даній справі не було вирішення питання про поновлення на роботі, тому стягувати середній заробіток за час ви-мушеного прогулу не можна. Окрім того, обов'язок щодо поновлення ОСОБА_3 на роботі був покладений на Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, яка перебуває у стані припи-нення, тому саме нею не виконувалося рішення суду про поновлення ОСОБА_3 на роботі. Відповідач же є лише правонаступником Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та не є на-лежним відповідачем у даній справі. Скаржник вважає також помилковим обра-хунок суми середнього заробітку, стягнутого судом першої інстанції ( а. с. 127-131 ).

З такими доводами апеляційної скарги беззаперечно погодитися не можна. В основу аргументів апеляційної скарги покладене власне тлумачення, тракту-вання норм трудового законодавства, що регулюють спірні правовідносини, з хибним викладенням предмету спору та викладенням висновків, мотивів рішен-ня суду першої інстанції від 06 грудня 2017 року, оскарженого саме Управлін-ням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області.

Як убачається із матеріалів справи, зокрема змісту позовної заяви ОСОБА_3 та її відповіді на відзив відповідача, нею ставилося питання саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 грудня 2017 ро-ку по 22 лютого 2018 року, оскільки вона лише 22 лютого 2018 року була озна-йомлена з наказом про її поновлення та допущена до роботи. Таким чином слід підтвердити правильність висновку суду першої інстанції щодо необхідності стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розумінні статті 235 КЗпП України, а не статті 236 цього ж Кодексу. При цьому не є виходом за межі позовних вимог застосування судом норми закону, що регулює питання предмету спору (матеріально-правову вимогу позивача до відповідача), регу-лює саме ці спірні правовідносини, адже здійснюючи правосуддя, суд поклика-ний захистити права, свободи та інтереси особи, яка звернулася з такою вимо-гою ( у даному випадку працівника ), у спосіб, визначений законом.

Згідно норм трудового законодавства України вимушеним прогулом є час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Відповідно до рішення Вінницького місь-кого суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року з урахуванням постанови Апеляційного суду Вінницького області від 15 лютого 2018 року ОСОБА_3 поновлена на роботі на посаді начальника КРВ Управління виконавчої ди-рекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та цього ж дня роботодавцем був виданий наказ про її поновлення на роботі. Тобто, як вір-но дійшов висновку суд першої інстанції, у даному випадку часом вимушеного прогулу є період з 01 серпня 2017 року по 15 лютого 2018 року.

Відповідно до статті 235 КЗпП України за час вимушеного прогулу серед-ній заробіток підлягає стягненню на користь працівника. Відтак на користь по-зивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за визначений судом період.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислен-ня середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно матеріалів справи розмір заробітної плати за час вимушеного прогу-лу за період до 06 грудня 2017 року встановлений судовим рішенням у справі № 127/20184/17, тому в силу норм статті 82 ЦПК України не підлягає доказу-ванню. Отже обрахунку підлягає середній заробіток саме за період з 06 грудня 2017 року по 15 лютого 2018 року.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що під-лягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна ( середньогодинна ) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні ) дні на число відпрацьованих робочих днів ( годин ), а у ви-падках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей пері-од. При цьому згідно пункту десятого вказаного Порядку у випадках підвищен-ня тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в ко-лективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, про-тягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

З огляду на відкориговану таким чином заробітну плату у розрахунковому періоді за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається се-редньоденний ( годинний ) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулося у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в час-тині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищен-ня тарифних ставок ( окладів ).

Отже за період від часу звільнення до часу поновлення працівника на роботі у випадку підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів при обчис-ленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу заробітна плата підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Аргументуючи апеляційну скаргу, скаржник стверджує про помилкове об-рахування судом першої інстанції середнього заробітку ОСОБА_3 з ура-хуванням коефіцієнту підвищення заробітної плати, посилаючись на непра-вильне застосування ним нормативно-правових актів, що регулюють питання визначення розміру заробітної плати позивачки та середнього заробітку, який підлягає стягненню.

З доводами апеляційної скарги у цій частині також погодитися не можна.

Зі змісту оскаржуваного рішення убачається ретельне дослідження судом першої інстанції законодавства, що регулює визначення розміру заробітної пла-ти позивачки, умов за яких вона збільшувалася, безпомилкове визначення кое-фіцієнту її збільшення та обрахунку середнього заробітку, який підлягав стяг-ненню з урахуванням усіх цих складових.

Крім цього, оскаржуючи рішення Вінницького міського суду Вінницької об-ласті від 16 липня 2018 року, скаржник зазначає, що обов'язок поновити пози-вачку на роботі рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 грудня 2017 року покладався на Виконавчу дирекцію Фонду соціального стра-хування з тимчасової втрати працездатності, яка з 27 січня 2017 року перебуває у стані припинення, тому саме вона не виконувала рішення суду про поновлен-ня ОСОБА_3 на роботі. Відповідач же є лише його правонаступником та не може бути відповідачем у даній справі.

Такі аргументи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, адже, врахову-ючи зміст та резолютивну частину постанови Апеляційного суду Вінницької області від 15 лютого 2018 року, саме на Управління виконавчої дирекції Фон-ду соціального страхування України у Вінницькій області покладався обов'язок поновити позивачку на роботі згідно свого штатного розпису, тому безспірним є визначення саме його належним відповідачем у цій справі, тим більше, що Виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати праце-здатності згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань припинена як юридична особа з 16 листопада 2017 року.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що доводи та мотиви апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, на-явними в ній доказами; вони не заперечують висновків суду першої інстанції, зроблених за результатами розгляду цього трудового спору; не має місця у цій справі неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які би призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Оскаржуване судове рішення є законним, обґрунтованим, справедливим, тому апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним су-дом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за-лишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо ви-знає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм ма-теріального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК Укра-їни, Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соці-ального страхування України у Вінницькій області ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, од-нак вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду про-тягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: Підпис Т.О. Денишенко

Судді: Підпис О.Ю. Береговий

Підпис В.С. Марчук

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду Т.О. Денишенко