Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 757/40565/14-ц

провадження № 61-14068св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство акціонерний комерційний банк «Аркада», Товариство з обмеженою відповідальністю «Будеволюція»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року у складі судді Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Аркада» (далі - ПАТ АКБ «Аркада»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Будеволюція» (далі - ТОВ «Будеволюція») про захист прав споживачів, внесення змін до договорів, визнання дій та бездіяльності незаконними, зобов'язання вчинити певні дії.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року у складі судді Цокол Л. І. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року повернуто ОСОБА_1

Ухвала судді апеляційного суду мотивована тим, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з апеляційною скаргою він не мав встановлених чинними на той час положеннями статті 5 Закону України «Про судовий збір» підстав для звільнення його від сплати судового збору як споживача.

У касаційній скарзі, поданій 15 липня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить ухвали Апеляційного суду м. Києва від 20 травня та 23 червня 2016 року скасувати, а справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки апеляційного суду про те, що на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки спеціальним законом у цьому випадку є Закон України «Про судовий збір», є такими, що порушують конституційне право особи на судовий захист. Вказує, що пріоритетність Закону України «Про судовий збір» судом обрано помилково, оскільки позов пред'явлено саме з підстав порушення відповідачем положень Закону України «Про захист прав споживачів». Водночас, аналізуючи положення Конституції України, згідно з якою права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, перевагу слід було б віддати Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки саме він звільняє позивачів від сплати судового збору у справах цієї категорії. Обґрунтовуючи необхідність сплати судового збору з одних лише формальних міркувань, апеляційний суд жодним чином не сприяв дотриманню законних прав та інтересів апелянта щодо реалізації права особи на ефективний судовий захист.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 20 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвали Апеляційного суду м. Києва від 20 травня та 23 червня 2016 року залишено без руху.

Ухвалою цього ж суду від 28 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Апеляційного суду міста Києва від 20 травня 2016 року повернуто заявнику та відкрито касаційне провадження в частині оскарження ОСОБА_1 ухвали Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 01 березня 2017 року зазначену цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно із підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

14 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року (а. с. 131-133).

Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 20 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків та роз'яснено, що заявник має право протягом п'яти днів з моменту отримання копії ухвали сплатити судовий збір у сумі 10 182,48 грн та подати до суду апеляційної інстанції оригінал документа про оплату.

Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 23 червня 2016 року ОСОБА_1 повернуто його апеляційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року.

На обґрунтування визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення апеляційний суд вказав, що положення Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент звернення особи з апеляційною скаргою) не містили положень щодо звільнення споживачів від сплати судового збору, а тому, враховуючи перевагу у застосуванні положень указаного Закону як спеціального перед вимогами частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», вважав, що правові підстави для звільнення особи від сплати судового збору відсутні.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з огляду на наступне.

Однією з основних засад судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх «цивільних прав та обов'язків» (Рішення ЄСПЛ у справі «Гоффман проти Німеччини» («Hoffmann v. Germany») від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» («Cudla v. Poland») від 26 жовтня 2000 року).

У пункті 55 Рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

ЄСПЛ у зазначеному вище рішенні також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (пункт 59).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги порушенням відповідачами його прав як споживача будівельних робіт та фінансових послуг, посилаючись, зокрема, на положення Закону України «Про захист прав споживачів» як на спеціальний акт цивільного законодавства, що регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Системне тлумачення норм статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб, як споживачі, серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені її, оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанцій безпідставно поклав на ОСОБА_1, який звернувся до суду за захистом його прав як споживача, обов'язок зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та помилково визнав її неподаною і повернув.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому вона підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, а саме вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2016 року скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю. В. Черняк