Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 325/1137/17

провадження № 61-25842св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Приазовська районна державна адміністрація, Новомосковська районна державна адміністрація,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2017 року в складі судді Діденко Є. В. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року в складі колегії суддів: Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, за участю третіх осіб: Приазовської районної державної адміністрації, Новомосковської районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та встановлення піклування.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 30 липня 2014 року за її позовом ОСОБА_5 (її донька) була позбавлена батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 18 серпня 2016 року ОСОБА_5 поновлено в батьківських правах, проте відповідач доньку не забрала, дитина продовжувала проживати разом з нею.

Наприкінці грудня 2016 року дитина поїхала до матері і проживала разом з нею до 24 березня 2017 року, після чого повернулася та з 15 квітня 2017 року знову проживає з нею.

20 квітня 2017 року ОСОБА_5 надала до органу опіки заяву, в якій зазначала, що не заперечує, щоб дитина тимчасово проживала разом з бабою. З 15 квітня 2017 року відповідач життям і розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, має заборгованість зі сплати аліментів, з дитиною не спілкується.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав, а також того, що такий захід не буде відповідати інтересам дитини, оскільки остання вже досягла 14 років, тобто того віку, коли має право самостійно обирати місце проживання. На сьогодні за власним бажанням дитина проживає разом з бабою ОСОБА_4, для досягнення цієї мети не є необхідним позбавляти матір дитини батьківських прав.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2017 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 життям і розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, має заборгованість зі сплати аліментів. ОСОБА_4 не може забрати до себе онуку та визначати їй місце навчання, оскільки не є її піклувальником, тому не може вчиняти стосовно дитини значимі для неї дії.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 30 липня 2014 року ОСОБА_5 за позовом ОСОБА_4 була позбавлена батьківських прав стосовно своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_6 та з неї стягнуті аліменти на дитину на користь ОСОБА_4

Підставами для позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 стали ті обставини, що донька ОСОБА_6 майже весь час проживала з бабою, яка займалась її вихованням, що було визнано ОСОБА_5 під час розгляду справи, яка пояснила, що в 2013 році намагалась забрати ОСОБА_6 до себе, але відносини між дитиною та її чоловіком не склались, тому дитину знову передали на виховання ОСОБА_4

Опікуном ОСОБА_6 була призначена ОСОБА_4, а ОСОБА_5 мала сплачувати аліменти в розмірі 500,00 грн щомісяця.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 18 серпня 2016 року ОСОБА_5 за її позовом до ОСОБА_4 поновлена в батьківських правах відносно ОСОБА_6.

Відповідно до частини четвертої статті 169 СК України суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Суд при розгляді справи про поновлення ОСОБА_5 у батьківських правах встановив, що остання істотно в кращий бік змінила поведінку і своє ставлення до виховання доньки ОСОБА_6, в діях матері, направлених на повернення неповнолітньої ОСОБА_6, вбачається бажання виховувати доньку і турбота про стан виховання дитини, орган опіки та піклування надав позитивний висновок щодо можливості та доцільності поновлення її батьківських прав.

Це рішення ОСОБА_4 не оскаржувала, вважала можливим переїзд ОСОБА_6 від неї як опікуна до матері ОСОБА_5 та виховання дитини у сім'ї матері.

07 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернулася з новим позовом про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6, в якому зазначала, що з моменту поновлення у батьківських правах відповідач не забрала доньку до себе, дитина продовжує проживати з нею. Дитина з власної ініціативи наприкінці грудня переїхала до родини матері, але з 15 квітня 2017 року знову оселилась у неї, до матері повертатись не бажає. Підставами для позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 зазначала ті обставини, що з 15 квітня 2017 року мати життям дитини не цікавиться, її розвитком та вихованням не займається, матеріальної допомоги на її утримання не надає, заборгованість за аліментами не погашає, з донькою не спілкується. Повторне звернення з цими вимогами пов'язане з тим, що вона не може забрати до себе онуку та визначати їй місце навчання, оскільки не є її піклувальником, тому не може вчиняти стосовно дитини значимі для неї дії.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої статті 164 СК України).

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

ОСОБА_6 проживала в сім'ї матері з січня 2017 року, відвідувала школу, уроки танців, була забезпечена харчуванням, але між матір'ю та донькою часто виникали суперечки, пов'язані з вихованням ОСОБА_6, вони не могли порозумітись між собою, внаслідок чого 15 квітня 2017 року ОСОБА_6 переїхала за власним бажанням від матері до баби ОСОБА_4

20 квітня 2017 року ОСОБА_5 написала заяву, в якій дозволила тимчасове проживання дитини разом з бабою ОСОБА_4, з цього часу ОСОБА_6 до матері не поверталась.

Суд у процесі розгляду справи в порядку статті 171 СК України заслухав думку ОСОБА_6, яка зазначала, що з січня до квітня 2017 року проживала разом з матір'ю у її сім'ї, у якій крім них проживав вітчим ОСОБА_7 та її менша сестра ОСОБА_8. У них з матір'ю часто виникали суперечки, зокрема, мати не купила їй кросівки, не часто давала їй кишенькові гроші, під час одного з конфліктів розбила її телефон. ОСОБА_6 пояснила, що не бажає проживати з матір'ю та не хоче мати з нею нічого спільного, а бажає проживати разом з бабою ОСОБА_4, з якою в неї склались хороші відносини.

У процесі апеляційного розгляду справи ОСОБА_6 також була вислухана щодо її ставлення до позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно неї та надала пояснення, аналогічні викладеним. Наголошувала на тому, що з бабою у неї склались кращі відносини, ніж з матір'ю. Ні за яких обставин не бажала проживати у сім'ї матері, вважала, що матір слід позбавити батьківських прав щодо неї, але нарікала в основному на матеріальну сторону та на небажання спільного проживання з вітчимом, з яким мати обіцяла розірвати стосунки, але не виконала обіцянки. Проте, будь-яких істотних упущень з боку матері щодо неї, навмисних дій з невиконання своїх обов'язків матір'ю не наводила.

Аналізуючи відносини у цій ситуації, суд вважав, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 існує задавнений конфлікт, який істотно впливає на ОСОБА_6, яка з народження проживає переважно з бабою та відчуває образу останньої на свою доньку, яку дитина підсвідомо сприймає як свою особисту.

ОСОБА_6 з матір'ю проживала лише півроку у ІНФОРМАЦІЯ_2, коли їй було десять років. Друга спроба проживати з матір'ю відбулась, коли ОСОБА_6 виповнилось 14 років. Тобто ОСОБА_6 була вихована ОСОБА_4, у якої з її матір'ю були напружені стосунки, та підсвідомо була вже налаштована на несприйняття своєї матері.

Замість того, щоб сприяти відновленню відносин між матір'ю та ОСОБА_6, ОСОБА_4, визнаючи позов про поновлення у батьківських правах ОСОБА_5, оскаржила дії останньої до служби у справах дітей, що ніяким чином не сприяло інтересам дитини щодо налагоджування стосунків з матір'ю.

У висновку органу опіки та піклування при Приазовській районній державній адміністрації зазначено про недоцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно ОСОБА_6. Протягом проживання дитини у сім'ї матері неодноразово скликались позачергові збори органу опіки та піклування при Приазовській районній державній адміністрації за заявою ОСОБА_4 щодо загрози життю та здоров'ю дитини в родині матері, що не було підтверджено фактами та доказами. Перед складанням висновку на засіданні опікунської ради було вислухано ОСОБА_6, яка станом на вересень 2017 року зазначала, що їй байдуже, з ким вона буде жити, та говорила, що маму вона любить.

Після переїзду до сім'ї матері дитині слід було змінювати звичний для неї уклад життя, оскільки матері була необхідна допомога по господарству, до якої ОСОБА_6 не була приучена, що складало для обох певні незручності та додавало для дитини несприйняття такого життя. Також з пояснень дитини вбачалось, що неприйнятним для неї був і той стиль харчування у сім'ї матері, оскільки ОСОБА_4 була вегетаріанкою та саме так налаштовувала ОСОБА_6. Важким та незрозумілим для дитини було питання необхідності налагоджування стосунків з вітчимом, якого вона не сприймала як свою сім'ю, очікуючи на розлучення її матері з ним, на що вказували її пояснення, що мати обіцяла, але не зробила цього, надавши перевагу чоловіку, а не їй. ОСОБА_6 було слід звикати до того, що увага матері поділялась на двох доньок, в той час як ОСОБА_4 тільки їй приділяла всю свою увагу та зусилля.

Таким чином, суди вважали, що не ОСОБА_5 умисно ухилялась від виконання своїх обов'язків з виховання дитини після поновлення батьківських прав у серпні 2016 року, а неможливість порозуміння дитини з матір'ю викликана усім попереднім способом життя сторін, який має сталий характер з народження ОСОБА_6, коли ОСОБА_4 фактично прийняла на себе обов'язок з виховання дитини, що є наслідком застарілого конфлікту. Трьох з половиною місяців для змін у світогляді дитини та для відновлення довірчих відносин між матір'ю та донькою вистачити не могло.

Матеріали справи не містять будь-яких істотних даних, які б свідчили, що ОСОБА_5 після поновлення батьківських прав нехтувала відносинами з донькою або умисно ухилялась від виконання своїх обов'язків, отже, суди вважали, що підстав для позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6 не існує. Нерегулярна сплата аліментів, викликана нестабільним доходом у сім'ї ОСОБА_5, не може бути достатньою обставиною, яка вказує на її ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків.

При заслуховуванні думки неповнолітньої ОСОБА_6 в процесі апеляційного розгляду справи з'ясовано, що вона не зовсім розуміє поняття «позбавлення батьківських прав», сприймаючи його лише як можливість проживання з бабою без втручання у їх сім'ю матері, але ніяк не повне припинення відносин з матір'ю та родичами з боку матері, тобто із сестрою ОСОБА_8 та новонародженою в грудні 2017 року в сім'ї ОСОБА_5 дитиною.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає. Доводи касаційної скарги вважає безпідставними з огляду на викладене вище, зазначаючи, що правильність висновків судів попередніх інстанцій вони не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик