АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2018 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Одинака О.О., Яремка В.В.

секретар Герман І.Я.

за участю: позивача - ОСОБА_1, його представника - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання договору дарування недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради №13 від 29 березня 2012 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним.

_____________________________________________________________________________________

Справа №715/856/16 Провадження № 22-ц/794/100/18 Головуючий у 1 інстанції: Цуркан В.В.

Категорія: 21 Доповідач: Литвинюк І.М.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 22 квітня 2012 року між ним та його сином ОСОБА_5 було укладено договір дарування, відповідно до якого він

подарував синові житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Стерче Глибоцького району Чернівецької області померла його дружина - ОСОБА_10 04 червня 2010 року він одружився вдруге з ОСОБА_11 і проживав з нею в житловому будинку АДРЕСА_2, який належав останній на праві власності.

ІНФОРМАЦІЯ_3 його друга дружина - ОСОБА_11 (ОСОБА_11) померла.

Вказував на те, що є особою похилого віку, хворий і залишився один і йому необхідний був догляд та стороння допомога. Відповідач ОСОБА_5 запропонував йому догляд та матеріальну допомогу, а взамін попросив подарувати житловий будинок АДРЕСА_1, пообіцявши при цьому виділити йому дві кімнати в цьому будинку для проживання, піклуватися та доглядати за ним довічно, на що він погодився.

При укладанні договору дарування не усвідомлював його наслідків, а саме переходу права розпорядження майном до відповідача, не надавав значення змісту договору і вважав, що відповідач повинен доглядати за ним довічно.

Після укладення договору дарування відповідач здійснював за ним відповідний догляд, проте це тривало недовго, а саме, до розлучення відповідача з дружиною.

На протязі майже трьох років відповідач за ним не доглядає, не турбується про його здоров'я, а навпаки, вимагає від нього пенсію, ображає, заявляє, що майно належить йому, а він не має ніякого права на проживання і користування цим майном, погрожував фізичною розправою.

Також посилався на те, що на момент укладення договору дарування в спірному житловому будинку проживала неповнолітня ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте цей договір укладений без дозволу органу опіки та піклування.

Посилаючись на ці обставини, просив визнати договір дарування недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 228, 229, 233 ЦК України.

В червні 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 подали зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання неправомірним та скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсними свідоцтва про право власності та договору дарування житлового будинку.

Вказували на те, що житловий будинок, який їхній батько - ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5, належав колгоспному двору, членами якого були ОСОБА_4 - голова двору, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_5, а тому кожному з них належить по 1/7 частці в цьому будинку.

Після смерті матері - ОСОБА_10 відкрилася спадщина на 1/7 частку в спірному будинку.

Однак рішенням виконкому Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 29 березня 2012 року право власності на весь спірний будинок визнано за ОСОБА_4 і на підставі цього рішення 19 квітня 2012 року йому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Подарувавши ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, ОСОБА_4 порушив їхнє право на це майно.

Посилаючись на ці обставини, просили визнати неправомірним та скасувати рішення виконавчого комітету Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області №13 від 29 березня 2012 року про визнання права власності на нерухоме майно за ОСОБА_4, визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 13 квітня 2012 року, видане виконкомом Стерченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області ОСОБА_4, визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 22 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2016 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що він є хворою людиною похилого віку, під час укладання договору дарування не усвідомлював його наслідків, фактичної передачі майна не відбулося, іншого житла він не має.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні були спростовані доводи позивача про те, що він уклав договір дарування внаслідок помилки, і належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин не було подано. Визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, є взаємовиключними з підставами для визнання правочину недійсним за вимогами ст. 233 ЦК України. Також безпідставними є вимоги щодо визнання договору дарування недійсним згідно з вимогами ст. 228 ЦК України, оскільки неповнолітня ОСОБА_13 або її представник не звертались до суду за захистом своїх прав.

З таким висновком суду першої інстанції повністю погодитись колегія суддів апеляційного суду не може.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 23 квітня 2012 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 65).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що оспорюваний договір дарування укладено ним внаслідок помилки відносно наслідків правочину, оскільки син обіцяв доглядати його довічно; також під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах. Крім того, в спірному будинку на момент укладення договору дарування проживала неповнолітня ОСОБА_13, однак договір укладено без згоди органу опіки та піклування

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", видно, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин, норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 р. 6-372цс16.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.

Судовою колегією встановлено, що позивач ОСОБА_4 є особою похилого віку, оскільки на момент укладання оспорюваного договору йому було повних 75 років, отже, у зв'язку із віком він потребує догляду й сторонньої допомоги, після укладення договору 23 квітня 2012 року постійно проживав у спірному житловому будинку, який є його єдиним житлом.

З довідки Стерченської сільської ради № 346 від 09 березня 2016 року видно, що позивач ОСОБА_4 звернувся до Стерченської сільської ради на неправомірні дії сина ОСОБА_5, який вигнав його з дому.

Суд першої інстанції не врахував положення закону, які регулюють спірні правовідносини, а також не дав оцінку тій обставині, що позивач під час укладення договору дарування житлового будинку, який є його єдиним житлом, погоджувався на безоплатну передачу цього будинку у власність ОСОБА_5 лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та його утримання, що свідчить про неправильне сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і вона має істотне значення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що за змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення позивача не було спрямоване на добровільне та безоплатне відчуження належного йому майна на користь обдарованого ОСОБА_5, а тому рішення суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки підлягає скасуванню.

Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність тверджень позивача про укладення договору дарування будинку під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки визнання правочину недійсним з підстав, передбачених у ст. 229 ЦК України э взаємовиключними з підставами для визнання правочину недійсним згідно з вимогами ст. 233 ЦК України.

Крім того, і в позовній заяві, і в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій позивач стверджував, що помилявся щодо наслідків правочину, оскільки бажав укласти договір довічного утримання.

Позивач також у позовній заяві та апеляційній скарзі посилається на те, що при укладенні договору дарування були порушені права неповнолітньої ОСОБА_13, однак такі доводи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у ОСОБА_4 відсутні повноваження на представництво інтересів неповнолітньої в суді. Крім того, в судовому засіданні мати неповнолітньої ОСОБА_5 показала, що укладенням договору дарування права її доньки не порушені.

Відповідно до п. ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Оскільки судом першої інстанції не було з'ясовано всіх обставин укладення спірного договору, не дано оцінку доказам, якими обґрунтовано позовні вимоги, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.

При поданні позовної заяви ОСОБА_4 сплачено судовий збір у розмірі 551,20 грн., на оплату апеляційної скарги ним сплачено судовий збір у розмірі 606,76 грн., також сплачено 661,44 грн. за подання касаційної скарги, а всього 1 819,40 грн..

На підставі ч.ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_4 підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 909,70 грн. (50%).

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 серпня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки, задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 23 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та посвідчений приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Тимофтій Л.М. за реєстровим № 523.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 909 гривень 70 копійок у відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 12 січня 2018 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: О.О. Одинак

В.В.Яремко