Справа № 452/2592/17 Головуючий у 1 інстанції: Кравців В.І.
Провадження № 22-ц/783/916/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Савуляка Р.В., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства про стягнення заробітної плати,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства (далі - Самбірське ВУВКГ) не виплачену заробітну плату в розмірі 21724 грн. 60 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 10.10.1995 року на підставі трудового договору він працював на посаді кочегара у Самбірському ВУВКГ, 25.12.1995 року його переведено на посаду сторожа, а 09.06.2014 року звільнено із займаної посади. Однак, у період з травня 2010 року по квітень 2014 року відповідач допустив порушення нарахування та виплати йому заробітної плати, а саме: без урахування коефіцієнтів співвідношень мінімальної тарифної ставки оплати праці працівників Самбірського ВУВКГ, визначених Колективним договором на 2010-2012 роки та Територіальною угодою на 2012 - 2014 роки, укладеною 30.10.2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області, та без урахування встановленого Законами України «Про державний бюджет України» на 2010-2014 роки розміру мінімальної заробітної плати.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17.01.2018 року позов задоволено.

Стягнуто із Самбірського ВУВКГ на користь ОСОБА_2 не виплачену заробітну плату в сумі 21724 грн. 40 коп. з відрахуванням податків та інших обов'язкових платежів і зборів, а також судовий збір в дохід держави у розмірі 1762 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач Самбірське ВУВКГ, просить його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт вважає, що перед зверненням до суду з вказаним позовом, позивач повинен був звернутись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а оскільки такої заяви він не подавав, тому суд не мав правових підстав відкривати провадження у даній справі.

Крім цього, звертає увагу, що розрахунок відповідача по заробітній платі істотно відрізняється від розрахунку, наданого позивачем, і такий розрахунок не є належним та допустимим доказом, а тому суд не повинен був брати його до уваги при вирішенні спору по суті.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з'явились, про час та місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення їм судових повісток (а.с.118-120), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.247 та ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.10.1995 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу кочегаром Самбірського ВУВКГ, 25.12.1995 року переведений на посаду сторожа, з якої його звільнено 09.10.2014 року на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Цим Законом також передбачено, що умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод (ч.2 ст.5), а галузева (міжгалузева) угода не може погіршувати становище працівників порівняно з генеральною угодою (ч. 3 ст. 8).

Згідно із абз. 4, 5 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оплату праці», організація оплати праці здійснюється, зокрема, на підставі галузевих (міжгалузевих), територіальних угод та колективних договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 14 цього Закону, договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Частиною 1 статті 15 цього Закону передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Аналогічні за змістом положення містяться в ст. 97 КЗпП України.

Отже, встановлені галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов'язковим для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії угоди.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці», суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Встановлено, що 15.04.2010 року зборами трудового колективу Самбірського ВУВКГ було прийнято колективний договір на 2010 - 2012 роки, а у жовтні 2012 року було укладено Територіальну угоду між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, якими визначені умови оплати праці працівників Самбірського ВУВКГ і працівників підприємств житлово-комунального господарства області та встановлені відповідні коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки.

Встановлено, що лише в Територіальній угоді (в додатках до тарифної частини угоди) визначена формула розрахунку місячної тарифної ставки робітників 1 розряду за окремими професіями: мінімальна заробітна плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення за професіями, посадами), та формула розрахунку місячного посадового окладу: мінімальна заробітна плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)* Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді).

При розрахунку розміру не донарахованої (не виплаченої) заробітної плати за вказаний вище період позивач виходив із формули, передбаченої Територіальною угодою, та з положень Колективного договору, а тому він є правильним.

Інші доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права є безпідставними, оскільки предметом спору є заробітна плата, яка не була нарахована позивачеві під час трудових відносин з відповідачем, а тому визначених процесуальним законом підстав для звернення позивача із заявою про видачу судового наказу не було.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 вересня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Савуляк Р.В.

Ніткевич А.В.