17.10.2018 Єдиний унікальний № 371/1362/17
Миронівський районний суд Київської області
Провадження № 2 /371/ 128 /18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(З А О Ч Н Е)

17 жовтня 2018 року м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Поліщука А.С.,

при секретарі Овчаренко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

До Миронівського районного суду Київської області із вищевказаним позовом звернувся позивач, який уточнив 27 лютого 2018 року, та просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 13 грудня 2016 року в розмірі 31 000 доларів США, та три проценти річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 1587 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 13 грудня 2016 року він дав у боргу ОСОБА_2, гроші в сумі 31 000 доларів США, терміном на шість місяців, тобто до 13 червня 2017 року. У встановлений строк відповідач борг не повернув, а тому згідно ст. 625 Цивільного кодексу України зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми.

У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, не заперечує проти прийняття заочного рішення.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, відзиву (заперечень) на позовну заяву не подав.

Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, відповідача не з'явився до суду, причин неявки в судове засідання не повідомив, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оскільки в судове засідання не з'явився належним чином повідомлений відповідач, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не надав, позивач не заперечує проти постановлення заочного рішення, суд приходить до висновку про необхідність розгляду справи за наявними в ній матеріалами та постановлення заочного рішення.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Таким чином, суд під час розгляду цивільної справи повинен захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Одним із способів захисту цивільного права є примусове виконання обов'язку в натурі.

Отже, у випадку порушення, невизнання або оспорювання майнового права, особа право якої порушується, оспорюється чи не визнається має право звернутися до суду по його захист шляхом примусового виконання обов'язок у в натурі.

Судом встановлено, що 13 грудня 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів у розмірі 31 000 доларів США, про що свідчить розписка відповідача (а.с. 6).

За умовами договору позики, відповідач, отримавши від позивача 31 000 доларів США, повинен був їх повернути позивачу протягом шести місяців, з дня написання даної розписки.

Статтею 204 Цивільного кодексу України проголошується презумпція правомірності правочину. Усі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов'язків.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України).

Частиною першою ст. 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до абзацу 2 ст. 1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Позов ґрунтується на розписці відповідача про отримання ним 13 грудня 2016 року від позивача позики в розмірі 31 000 доларів США, яку він повинен був повернути протягом шести місяців, з дня написання даної розписки.

Відповідач протягом розгляду справи (понад 11 місяців), незважаючи на вимоги ст. ст. 12, 81, 191 ЦПК України, п. 5 резолютивної частини ухвали про відкриття провадження у справі (а.с. 22-23) не заперечив факту укладення з позивачем 13 грудня 2016 року договору позики у розмірі 31 000 доларів США, не надав доказів того, що розписка від 13 грудня 2016 року написана не ним, а також не надав рішення суду про визнання цього договору позики недійсним.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем 13 грудня 2016 року укладено договір позики грошових коштів у розмірі 31000 доларів США, яку відповідач повинен був повернути позивачеві протягом шести місяців, з дня написання даної розписки, тобто до 13 червня 2017 року. Цей договір є дійсним, ніким не оскарженим, тому відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним, а отже відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України має виконуватися відповідно до його умов.

Згідно з ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу (ст. 95 ЦПК України).

В матеріалах справи наявна розписка (копія) відповідача про отримання ним 13 грудня 2016 року від позивача позики в розмірі 31000 доларів США, яку він повинен був повернути протягом шести місяці, з дня написання даної розписки, тобто до 13 червня 2017 року.

Ця розписка, зважаючи на норми ст. ст. 1047, 1046 Цивільного кодексу України, є належним доказом того, що відповідач 13 грудня 2016 року отримав від позивача у позику грошові кошти в розмірі 31000 доларів США.

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач виконав свої зобов'язання за договором позики від 13 грудня 2016 року, повернув позивачу грошові кошти в розмірі 31000 доларів США.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач порушив свої зобов'язання щодо повернення позивачу суми позики за договором від 13 грудня 2016 року в розмірі 31000 доларів США, тому відповідно до ст. ст. 2, 4, 5, 13 ЦПК України та ст. 16 Цивільного кодексу України право позивача щодо повернення йому суми позики підлягає захисту судом, шляхом примусового виконання обов'язку відповідача по поверненню позики в натурі.

Відповідно до ст. 177 та ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Згідно з ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Позивач у позові обґрунтовував вимогу про стягнення із відповідача суми позики в розмір 837204,91 гривень як еквівалент 31 000 доларів США (31 000х27,0066=837204,91), за офіційним курсом Національного банку України станом на 27 лютого 2018 року (а.с. 86).

Відповідач протягом розгляду справи не заперечив та не надав доказів, які спростовують доводи позивача, що за курсом Національного банку України по відношенню до одного долару США станом на 27 лютого 2018 року - один долар США коштував 27.0066 грн.

Зважаючи на викладене та норму ст. 533 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму позики в розмір 837204,91 грн., як еквівалент 31 000 доларів США.

Крім того, зважаючи на норми ст. 177, 192, 533 Цивільного кодексу України, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти).

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, оскільки відповідач свої зобов'язання не виконав, то з нього необхідно стягнути на користь позивача суму боргу та три проценти річних від простроченої суми.

Три проценти річних за прострочення виконання ОСОБА_2 зобов'язання за договором позики від 13 грудня 2016 року становить 326 доларів США (31000 доларів США х 3% х 129 днів (з 14 червня 2017 року до 20 жовтня 2017 року) / 365 днів = 326 доларів США).

Відповідно до наведеного розрахунку, з відповідача на користь позивача слід стягнути три проценти річних за невиконання своїх грошових зобов'язань за договором позики від 13 грудня 2016 року в розмірі 326 доларів США.

Як зазначено вище, за офіційним курсом валют Національного банку України станом на 27 лютого 2018 року один долар США коштував 27.0066 грн., тому з відповідача на користь позивача слід стягнути три процента річних у розмірі 8 804,15 гривень (326х 27.0066).

Згідно із ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений при подачі позовної заяви позивачем.

На підставі ст.ст. 16, 177, 192, 202, 204, 207, 526, 533, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 81, 95, 141, 191, 210, 223, 247, 280, 258, 259, 263 - 265, 268, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, заборгованість за договором позики в розмірі 31000 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 837204 (вісімсот тридцять сім тисяч двісті чотири) гривні 91 копійка.

3.Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, три процента річних від простроченої суми заборгованості, що становить 326 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 8804 (вісім тисяч вісімсот чотири) гривні 15 копійок.

4.Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, 8320 гривень понесених ним судових витрат.

5. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення можу бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин.

6. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

7. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Миронівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня отримання повного тексту цього рішення.

8. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Суддя підпис А.С. Поліщук

ЗГІДНО З ОРИГІНАЛОМ

Суддя А.С. Поліщук