Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 273/1299/18
Провадження № 2/273/513/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Новицького Є. А. секретаря судових засідань Макарчук І.В.,розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Баранівка справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року до Баранівського районного суду звернулася ОСОБА_2 (надалі також позивач) з позовом до ОСОБА_3 (далі також відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником 12 частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності. В даній квартирі зареєстрований однак не проживає більше десяти років її син, відповідач по справі,. При цьому позивач зазначає, що їй відомо що він знаходиться в російській федерації, добровільно знятися з реєстрації не бажає.

Зважаючи на те, що відповідач зареєстрований у даній квартирі позивач немає змоги оформити субсидію для оплати житлово-комунальних послуг.

З огляду на викладене, ОСОБА_2 вирішила звернутися до суду із вказаним позовом.

Позивач в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду подала заяву згідно якої наполягала на задоволенні позовних вимог, справу просила розглядати без її участі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву згідно якої визнав заявлений позов.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося.

Керуючись ст. 280 ЦПК України, з огляду на фактичні обставини справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, розглянувши надані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Згідност.55 Конституції Україниправа і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Таким чином, судом встановлено, що позивачу на праві спільної (часткової) власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: другий АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Згідно довідки відділу благоустрою та житлово-комунального господарства Баранівської міської ради Баранівського району Житомирської області №6076 від 14.08.2018 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно зареєстрований у АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Так, відповідно до ч. 4ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановленихКонституцією Українита законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2ст. 5 Господарського кодексу України).

Згідно дост. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316-319 ЦК України).

У відповідності до ч.1ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ч. 1, 2ст. 319ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності дост.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України.

Відповідно дост. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином зважаючи на доводи позивача, враховуючи відсутність заперечень з боку відповідача, суд вважає, встановленим факт відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації більше одного року.

Згідно вимогст.72 ЖК України, суд визнає особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Враховуючи викладене, суд вважає заявлені позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією №56 та №136 від 21.08.2018 року про сплату судового збору в сумі 704 грн. 80 коп., оскільки відповідач визнав позовні вимоги до початку розгляду справипо суті, суд вважає необхідним повернути позивачу з державного бюджету 352 грн. 40 коп., при цьому, решту суми в розмірі 352.40 грн. суд з відповідача на користь позивача не стягує, адже позивач наполягала у поданій заяві на тому, що з відповідача понесені нею витрати не стягувалися.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,7,8,10,11,12,13,83,247,258,259,263,265, Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1

Повернути з державного бюджету України ОСОБА_2 50% судового збору сплаченого за квитанціями №56 та №136 від 21.08.2018 року при поданні позову, а саме 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Є.А. Новицький