Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 755/17039/16-ц

провадження № 61-33567св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Центренерго»,

третя особа - генеральний директор Публічного акціонерного товариства «Центренерго» КоземкоОлег Миронович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року у складі суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - ПАТ «Центренерго») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 01 червня 1999 року до 18 жовтня 2016 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем.

Наказом від 18 жовтня 2016 року № 165-к її звільнено з посади провідного інженера відділу паливозабезпечення та якості ПАТ «Центренерго» у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що при звільненні відповідачем було порушено норми законодавства про працю та не враховано, що вона має переважне право залишення на роботі, ОСОБА_4 просила поновити її на роботі та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 70 292,46 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2017 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_4 на посаді провідного інженера відділу паливозабезпечення та якості ПАТ «Центренерго». Стягнуто з ПАТ «Центренерго» на користь ОСОБА_4 84 160 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач за час роботи у відповідача дисциплінарних стягнень не мала, має найбільший стаж роботи на підприємстві порівняно з іншими працівниками відділу паливозабезпечення, які виконують таку ж роботу, характеристики на таких працівників складені під час розгляду даної справи, а не на час скорочення посади, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Центренерго» задоволено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності працівників, кандидатуру позивача обрано через більш низьку кваліфікацію та продуктивність праці порівняно з іншими працівникам, при звільненні позивача було дотримано вимоги положень статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, а тому відсутні підстави для її поновлення на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу.

30 жовтня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що позивач маючи статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС має переважне право залишення на роботі, а тому не мала бути звільнена. Зазначаючи про більш низьку кваліфікацію та продуктивність праці позивача серед інших працівників, що встановлено комісією по скороченню чисельності в апараті управління ПАТ «Центренерго», суд апеляційної інстанції не встановив повноваження посадових осіб відповідача щодо створення такої комісії та повноважень самої комісії. При визначенні питань стосовно продуктивності праці позивача, апеляційний суд надав перевагу витягам з наказів відповідача про позбавлення преміальних виплат останньої не врахувавши відсутність у неї дисциплінарних стягнень. Вказане призвело до неправильного застосування судом положень статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статей 42, 49-2, 97 КЗпП України.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

25 грудня 2017 року ПАТ «Центренерго» подало заперечення на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу, яка є необґрунтованою, залишити без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду без змін, як таке, що ухвалено у результаті всебічного, об'єктивного та повного дослідження обставин справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року справу № 755/17039/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «Центренерго», третя особа - генеральний директор ПАТ «Центренерго» Коземко О. М., про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; рішення відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що наказом Відкритого акціонерного товариства «Центренерго», правонаступником якого є ПАТ «Центренерго», від 01 червня 1999 року № 49-к ОСОБА_4 прийнято на посаду інженера 2 категорії комерційного відділу.

На підставі рішення дирекції ПАТ «Центренерго» від 13 червня 2016 року, за погодженням Ради профспілкових комітетів ПАТ «Центренерго», 14 червня 2016 року було видано наказ ПАТ «Центренерго» № 93 «Про скорочення чисельності персоналу ПАТ «Центренерго», згідно якого доручено першому заступнику генерального директора ПАТ «Центренерго» та директорам інших ТЕС провести скорочення чисельності персоналу в межах 4% облікової чисельності працівників товариства станом на 31 травня 2016 року і здійснити всі необхідні дії, передбачені діючим законодавством про працю, пов'язані із скороченням чисельності працівників товариства.

Для проведення скорочення чисельності персоналу апарату управління ПАТ «Центренерго» наказом відповідача № 99 від 17 червня 2016 року створена комісія, якій було доручено визначитися з персональним складом працівників, посади яких підлягають скороченню.

Наказом ПАТ «Центренерго» від 07 липня 2016 року № 53-П «Про внесення змін до штатного розпису працівників апарату управління ПАТ «Центренерго» затверджено перелік змін у штатному розписі працівників апарату управління ПАТ «Центренерго» .

Наказом ПАТ «Центренерго» від 12 липня 2016 року № 110 «Про кадрові зміни» скорочено посаду провідного інженера відділу паливозабезпечення та якості в кількості - однієї особи. Пунктом 2 вказаного наказу комісії по скороченню чисельності персоналу апарату управління ПАТ «Центренерго» доручено визначити персональний склад працівників, які підлягають звільненню у зв'язку із скороченням штату, з врахуванням вимог статті 42 КЗпП України.

Згідно протоколу № 3 від 14 липня 2016 року на засіданні комісії по скороченню чисельності працівників апарату управління ПАТ «Центренерго» за аналізом характеристик шести провідних інженерів відділу паливозабезпечення та якості апарату управління ПАТ «Центренерго», які містять інформацію про освіту, спеціальність та кваліфікацію, досвід роботи, наявність законодавчо визначених пільг тощо, та виходячи з більш низької кваліфікації та продуктивності праці, що підтверджується неодноразовим деприміюванням за несвоєчасне та неякісне виконання виробничих завдань, прийнято рішення запропонувати роботодавцю кандидатуру ОСОБА_4 на вивільнення з посади провідного інженера відділу паливозабезпечення та якості апарату управління ПАТ «Центренерго».

На виконання вимог статті 49-2 КЗпП України ОСОБА_4 двічі було повідомлено про наступне звільнення з посади провідного інженера відділу паливозабезпечення та якості апарату управління ПАТ «Центренерго» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 30 вересня 2016 року, проте позивач відмовилася здійснити особистий підпис про ознайомлення із повідомленням «Про заплановане звільнення» від 15 липня 2016 року № 05-01/29, у зв'язку з чим таке повідомлення у присутності інших працівників та голови первинної профспілкової організації було зачитано ОСОБА_4 в голос, про що складено відповідні акти від 15 липня 2016 року № 05-01/30 та від 22 липня 2016 року № 05-13/35.

Згідно актів від 22 липня 2016 року № 05-13/34, від 02 серпня 2016 року № 05- 13/36, від 11 серпня 2016 року № 05-13/39, від 01 вересня 2016 року № 05-13/41, від 01 вересня 2016 року № 05-13/42 ОСОБА_4 була ознайомлена з переліком запропонованих їй вакантних посад у товаристві, від яких позивач відмовилася.

20 вересня 2016 року первинною профспілковою організацією ПАТ «Центренерго» надано згоду на звільнення ОСОБА_4 із займаної посади провідного інженера відділу паливозабезпечення та якості апарату управління ПАТ «Центренерго», що підтверджується витягом з протоколу № 15.

Наказом ПАТ «Центренерго» № 165-к від 18 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звільнено з займаної посади провідного інженера відділу паливозабезпечення та якості апарату управління ПАТ «Центренерго», у зв'язку із скороченням штату працівників, на підставі пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП Українипередбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП Українивідповідно до Конституції Українибудь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП Українищодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП Українищодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу Українипідприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 213-214, 303, 304, 316, ЦПК України2004 року, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності штату працівників, а також з дотримання роботодавцем при звільненні позивача вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України, оскільки позивач відмовилася від запропонованих вакантних посад, зокрема від укладення строкового трудового договору, а додаткові пільги та гарантії щодо залишення на роботі, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не підлягають застосуванню, так як позивач має більш низьку кваліфікацію та продуктивність праці порівняно з іншими працівниками на рівнозначних посадах.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом переважного права позивача на залишення на роботі спростовуються матеріалами справи та зводяться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку.

При цьому, розглядаючи спір, судом правильно застосовано положення статті 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та статей 42, 49-2 КЗпП України, які регулюють спірні правовідносини.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд, приймаючи апеляційну скаргу ПАТ «Центренерго» не звернув уваги, що вона підписана ОСОБА_6, як членом дирекції (директором) ПАТ «Центренерго», який не є стороною або третьою особою у справі, та не додано відповідної довіреності, спростовується доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме довіреністю виданою ПАТ «Центренерго» від 15 грудня 2016 року на ім'я ОСОБА_6 ( а. с. 230).

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик