АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2018 року

м. Харків

Справа № 638/20506/16-ц8 (категорія: спори, що виникають із сімейних правовідносини)

Провадження № 22-ц/790/3867/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого: - Кіся П.В.,

суддів: - Бурлаки І.В.,

- Хорошевського О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року (суддя - Хайкін В.М.)

у цивільній справі (№ 638/20506/16-ц) за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4

про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, -

встановив:

22.12.2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про стягнення на її утримання з відповідача ОСОБА_4 аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісячно, вказуючи, що вона інвалід 2 групи, потребує значних витрат на лікування, а її дочка ОСОБА_6 є молодою працездатною особою і може надавати таку допомогу, але не надає.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 посилалась на те, що вона є матір'ю відповідача - ОСОБА_4 і є інвалідом другої групи, яка була їй встановлена 12.05.2016 року безстроково, страждає на захворювання центральної нервової системи, периферичної нервової системи, опорно-рухового апарату. Також не має фізичної можливості працювати, отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1347 грн., інших доходів не має. Вона постійно потребує ліків, проходження планових обстежень та лікування, на все це їй не вистачає пенсії, яку вона отримує. ОСОБА_4 нічим не допомагає, хоча вона заміжня, дітей не має, знаходиться у працездатному віці, офіційно ніде не працює, однак має підробіток та отримує дохід.

В поданих суду письмових запереченнях на позов ОСОБА_4 позов не визнала і просила відмовити у його задоволенні, вказуючи, що її мати, позивач ОСОБА_5, не займалась її вихованням та забезпеченням, так як все життя не працювала, вела асоціальний спосіб життя, має судимості та приводи до міліції, за місцем проживання вчиняла сварки, погрожувала розправою. Вважає, що її мати допомоги від неї не потребує, так як отримує пенсію у розмірі 1347 грн., яка не є мінімальною, а ліки купує зі знижкою на 50% їх вартості.

В уточненій заяві від 08.062018 року ОСОБА_5 збільшила позовні вимоги і просила стягнути з ОСОБА_4 аліменти у розмірі 2500 грн. щомісячно, а також зобов'язати відповідача відшкодовувати їй у майбутньому по ? вартості фактичних витрат на ліки.

Заперечуючи проти доводів відповідача, вказувала, що саме вона зростила ОСОБА_7, забезпечила їй отримання вищої освіти на платній основі, внаслідок її зусиль ОСОБА_4 є співвласником квартири АДРЕСА_1, а так зване «скрутне становище» відповідача не перешкоджає їй винаймати трикімнатну квартиру в іншому будинку.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Суд вирішив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання непрацездатної матері у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до суду, тобто з 22.12.2016 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог суд вирішив відмовити.

ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині стягнення аліментів та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_4 посилається на неповне з'ясування судом обставини, які мають значення для справи, на невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи. Також її мати - позивачка ОСОБА_5 фактично не займалась її вихованням, та забезпеченням всім необхідним, так як все життя не працювала, вела асоціальний спосіб життя, має судимість та приводи до міліції. Фактичним вихованням займалась бабуся - ОСОБА_8, яка проживала разом із ними, а також рідний брат матері. З 2012 року проживати в одній квартирі з ОСОБА_5 стало неможливо, вона постійно сварилась із донькою і бабусею, під час приступів агресії вела себе неадекватно. Вони були вимушені викликати наряди поліції. Крім того, позивач постійно погрожувала розправою, наносила побої їй та ОСОБА_8 Дійсно з жовтня 2016 року вона була вимушена винайняти інше житло, забрати бабусю та з'їхати із своєї квартири, оскільки боялась за своє життя та життя ОСОБА_8

Суд першої інстанції при ухваленні рішення не прийняв до уваги показання свідка - ОСОБА_9, який, на думку суду, є дядьком відповідача, тому є зацікавленою особою у результатах розгляду справи. З даним висновками суду погодитись не можна, оскільки цей свідок є рідним братом і позивача, тобто близьким родичем для обох сторін, чим порушено приписи ст. 89 ЦПК України.

Стягнута сума у розмірі 1500 грн. складає 41% від мінімальної заробітної плати є необґрунтованою, та завеликою для виплати аліментів особою, що не має постійного заробітку та вимушена винаймати житло, оскільки через злочинні дії позивача не може користуватись власним житлом.

Крім того, на думку ОСОБА_4, позивач не довела суду про необхідність у додатковому догляді за собою, оскільки вона отримує постійно пенсію, ліки купує з 50% знижкою, тобто має відповідні пільги. Квартира, яка належить обом сторонам, також використовується позивачем одноособово, а витрати на комунальні платежі перекриваються субсидією, яку оформлювала відповідач. Крім того, до отримання інвалідності її мати ніде не працювала, притягувалась до кримінальної відповідальності та створила всі умови, щоб відповідач її боялась та припинила всі форми стосунків з нею.

ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначила, що рішення суду відповідає нормам законодавства, оскільки суд першої інстанції достовірно встановив, що позивачка, якій встановлена 2-га група інвалідності безстроково, є непрацездатною і що єдиним джерелом мого матеріального забезпечення є пенсія по інвалідності. Також судом встановлено, що вона не позбавлялася батьківських прав щодо ОСОБА_4

Посилання ОСОБА_4 на те, що вона не займалась її вихованням є нічим іншим, як бажання ухилитися від обов'язків по наданню матеріальну допомогу матері.

Крім того, вона продовжує страждати цілою купою хронічних захворювань і їй доводиться придбавати не тільки ліки, а й ортопедичні вироби, що теж коштує чималих грошей.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно статті 172 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов'язаних із наданням такого піклування.

Статтею 202 СК України передбачено, що повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Якщо мати, батько були позбавлені батьківських прав і ці права не були поновлені, обов'язок утримувати матір, батька у дочки, сина, щодо яких вони були позбавлені батьківських прав, не виникає.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Судом встановлено, а сторони не заперечують, що позивач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є матір'ю відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно наданої ОСОБА_5 довідки МСЕК вона є інвалідом 2 групи з 10.05.2016 року, згідно виписки з амбулаторної карти ОСОБА_5 з Харківської міської лікарні №8 вона страждає на низку захворювань, потребує витрат на лікування.

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення аліментів суд першої інстанції обґрунтовано і у відповідності із нормами закону, за якими мають вирішуватися спірні правовідносини, дійшов до висновку, що позивач є непрацездатною особою, інвалідом 2 групи, страждає на низку захворювань, крім незначного розміру пенсії інших джерел доходу не має, а тому потребує матеріальної допомоги, а відповідач, з урахуванням матеріального та сімейного стану, а також зважуючи на відсутність даних про неможливість працевлаштування за станом здоров'я, має можливість і зобов'язана надавати матеріальну допомогу.

Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд надав належну правову оцінку доводам сторін і тим доказам, які сторони надали суду на підтвердження тих обставин, на які позивач посилалася як на підставу позовних вимог, а відповідач як на підставу заперечень.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про ухилення ОСОБА_5 від виконання батьківських обов'язків, оскільки відповідачем доказів на підтвердження цих обставин суду не надано, а матеріали справи таких не містять.

Також колегія суддів відхиляє і доводи відповідача про надмірний розмір аліментів у обсязі 41% від мінімальної заробітної плати, оскільки статтею 205 СК України передбачено, що при визначенні визначення розміру аліментів на батьків суд визначає їх з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, а не виключно в залежності від мінімальної заробітної плати.

Відповідач не надала переконливих доказів щодо джерел свого існування, посилаючись лише на допомогу з боку свого молодого чоловіка та дядька. Разом з тим, жодних доказів про вжиття заходів з метою працевлаштування, про звернення з цією метою до відповідних соціальних служб, центрів з працевлаштування, тощо відповідач ОСОБА_6 суду не надала.

Колегія суддів також не вбачає належною підставою про скасування чи зміни рішення суду доводи апеляційної скарги щодо особистості позивача та її характеристики як асоціальної особи, оскільки і цим обставинам, які мають опосередковане відношення до вирішення питання про право на аліменти та їх розмір, відповідач та її представник не надали.

Надані сторонами копії звернень до територіальних органів поліції, копії так званих «Висновків» дільничних інспекторів поліції за результатами їх перевірок, копії висновків фахівця з питань судово-медичної експертизи свідчать лише про неприязні стосунки, що склалися у сторін спірних правовідносин та про застосування ними таких засобів з'ясування взаємовідносин, які несумісні з такими загальними засадами сімейних відносин, передбаченими статтею 1 СК України, як утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї, побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують і не свідчать про наявність передбачених законом підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, ст.ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 11 вересня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський