Справа № 354/41/18
Провадження № 22-ц/4808/82/18
Головуючий у 1 інстанції Іванов А. П.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 03 липня 2018 року, ухвалене суддею Івановим А.П. в м. Яремча Івано-Франківської області, повний текст якого складено 13 липня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Згідно абзацу третього пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.6 статті 147 закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України справу за єдиним унікальним номером 354/41/18 04.10.2018 року передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду у зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області.

В січні 2018 року ОСОБА_2 поданий позов до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди, обгрунтовуючи тим, що він проходив військову службу на посаді молодшого сержанта, старшого водія оператора взводу протитанкових керованих ракет батареї протитанкових керованих ракет протитанкового дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 . Виконуючи бойове завдання 05.02.2015 року в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької області, в результаті обстрілу аеропорту м. Донецьк, отримав міно-вибухову травму. 07.02.2015 року направлений у лікарню м. Красноармійська, звідки 23.01.2015 року доставлений в ОКЛ ім. Мечнікова з діагнозом акубаротравма, сенсо-невральна туговухість з двох сторін, ЗЧМТ, струс головного мозку. 11.08.2015 року, виконуючи бойове завдання в зоні проведення АТО на опорному пункті «Шахта Бутівка» Донецької області, позивач потрапив під обстріл з АГС-17 зі сторони незаконних збройних формувань, внаслідок чого одержав вогнепальне осколкове сліпе поранення грудної клітки з наявністю осколків. Згідно акту огляду МСЕК від 06.02.2017 року йому встановлено 20% втрати працездатності внаслідок захворювання, яке пов`язане з проходженням військової служби під час захисту Батьківщини. Від травми та поранення розвинулись хвороби та починаючи з 2017 року стан його здоров`я значно погіршився, внаслідок чого змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. У зв`язку з наведеним порушено його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати своє звички та бажання, постійно турбує головний біль, шум в голові, порушення сну, зниження слуху, не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена душевна рівновага, постійно знаходиться в пригніченому стані. Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 200 000 гривень (а.с.1-4).

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 03 липня 2018 року позов задоволено частково. Суд стягнув з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 150 000 гривень та на користь держави 1500 гривень несплаченого судового збору. В решті вимог відмовлено (а.с.128-130).

Не погодившись з рішенням суду, представник Міністерства оборони України подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що судом першої інстанції помилково визначено належним відповідачем у даній справі Міністерство оборони України. Виходячи зі змісту Конституції України, виконання конституційного обов`язку громадянами України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України покладаються на Збройні Сили України та відповідні військові формування. Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України (стаття 3 ЗУ «Про Збройні Сили України»). У статті 7 даного Закону зазначено, що керівництво ЗСУ в межах, передбачених Конституцією України, здійснює Президент України як Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України та начальник Генерального штабу Головнокомандувач ЗСУ здійснює безпосереднє військове керівництво Збройними Силами України. Тобто, виходячи зі змісту позовної заяви, за виконання конституційного обов`язку повинна відповідати Держава в особі Президента України як Головнокомандувача Збройних Сил України, відповідно до Указу якого було розпочато антитерористичну операцію на Сході України.

Зазначив, що суд першої інстанції невірно визначився із суб`єктом цивільно-правової відповідальності у даній справі, оскільки Міністерство оборони України є неналежним відповідачем по справі.

Також зазначив, що згідно ст.11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами. Законодавством передбачені виплати в зв`язку з погіршенням стану здоров`я або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин. Зі змісту позовної заяви можна прийти до висновку, що таким правом позивач вже скористався. Позивачем не було надано жодних допустимих та належних доказів щодо моральних страждань. Як вбачається із довідки про обставини травми від 15.05.2017 року №3900, поранення ОСОБА_2 отримав під час виконання бойового завдання в зоні проведення АТО. При цьому, позивач під час поранення мав засоби індивідуального захисту. Це вказує на те, що Міністерство оборони України з метою максимального збереження життя та здоров`я забезпечило ОСОБА_2 усіма передбаченими засобами індивідуального захисту. Отже, спричинення поранення позивачу здійснено не внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності відповідача чи підпорядковоного йому військового формування.

З цих підстав просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю (а.с.134-140).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.

Вислухавши пояснення представника апелянта, позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її обгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України», п. 1, пп.81.82 п.4 Положення про Міністерство оборони України, п.п.3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», встановивши, що позивачу внаслідок контузії, поранення та отриманих хвороб заподіяна моральна шкода, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості прийшов до висновку , що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, а відтак і обов`язок держави відшкодувати позивачу моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 призваний у Збройні Сили України 28.10.2014 року на підставі наказу командира військової частини пп НОМЕР_2 . На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №21 від 21.07.2017 року звільнений (демобілізований) в запас (а.с.8 зворот, 79).

Як встановлено із військового квитка ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 та довідки Надвірнянського районного військового комісаріату МОУ №158 від 08.08.2017 року, що в період з 28 жовтня 2014 року по 21 липня 2017 року він проходив військову службу за контрактом, з 13.01.2015 року по 05.01.2016 року та з 01.03.2017 року по 11.07.2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей (а.с.9, 79).

Із довідки військової частини польової пошти НОМЕР_2 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 17.05.2016 року за №3715 встановлено, що молодший сержант ОСОБА_2 05.02.2015 року, виконуючи бойове завдання в зоні АТО, під час несення служби на взводному опорному пункті №9317 поблизу Донецького аеропорту потрапив під мінометний обстріл незаконних збройних формувань, внаслідок чого отримав мінно-вибухову травму, закриту черепномозкову травму, акубаротравматичне ураження з обох боків без пошокдження барабанних перетинок з гострою сенсоневральною двобічною туговухістю (а.с.84).

Згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого №959 КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І.Мечнікова», позивач поступив у відділення мікрохірургії 08.02.2015 року з діагнозом акубаротравма, сенсо-невральна двобічна туговухість, ЗЧМТ, стурс головного мозку. Травма отримана в зоні АТО в результаті обстрілу аеропорту м. Донецьк 05.02.2015 року в ході бойових дій. 07.02.2015 року направлений в лікарню м. Красноармійськ, звідки доставлений в ОКЛ ім. Мечнікова. Виписаний 13.02.2015 року (а.с.15, 86).

Із довідки військової частини польової пошти НОМЕР_2 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 15.05.2017 року за №3900 встановлено, що молодший сержант ОСОБА_2 14 серпня 2015 року під час виконання бойового завдання на опорному пункті «Шахта Бутівка» Донецької області потрапив під обстріл з АГС-17 зі сторони незаконних збройних формувань, внаслідок чого отримав вогнепальне осколкове сліпе поранення грудної клітки з наявністю осколків (а.с.13, 83).

Згідно довідки Івано-Франківської обласної МСЕК №347 від 06.02.2017 року ОСОБА_2 визначено 20% втрати професійної працездатності (а.с.11).

Із виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №3333/2016 Яремчанської ЦРЛ вбачається, що ОСОБА_2 поступив у стаціонар 02.11.2016 року із діагнозом: «ІХС. Стенокардія напруги, ФК ІІІ. Кардіосклероз дифузний. Суправентрикулярна екстрасистолія СН І, ФК ІІІ. Гіпертонічна хвороба ІІ, ступінь 2, ГЛШ, ризик 4 (дуже високий). Неускладнений гіпертензивний криз. Закрита ЧМТ (02.15р.) (мінно-вибухова), струс головного мозку у вигляді стійкої цереброастенії; вегето-судинна дистонія. Виписаний 14.11.2016 року (а.с.87).

Згідно виписки Івано-Франківського обласного клінічного кардіологічного диспансеру відділення ХІХС з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 № 4613/2016 він поступив у відділення 18.11.2016 року з діагнозом: ІХС Стенокардія напруги, ФК ІІІ. Кардіосклероз дифузний. Суправентрикулярна екстрасистолія СН І ФК ІІ. Гіпертонічна хвороба ІІ ст, ступінь 2, ГЛШ, ризик 3 (високий). Закрита ч/м травма (02.15р.) мінно-вибухова, у вигляді стійкої церебральної, стійкого синдрому ангіодистонії, часті вегето-судинні пароксизми. Виписаний 29.11.2016 року (а.с.97).

Витяг з протоколу № 383 засідання військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 16.08.2017 року засвідчує те, що травма (05.02.2015 року) ОСОБА_2 підтверджена довідкою командира в/ч пп НОМЕР_2 №3715 від 17.05.2016 року та довідкою ВКЛ в/ч НОМЕР_4 №1201 від 20.05.2016 року, поранення (14.08.2015 року), підтверджене довідкою командира в/ч пп НОМЕР_2 №3900 від 15.05.2017 року та захворювання, підтверджені медичними документами, по яких він на підставі ст.75 гр.ІІ наказу МО України №402-2008 (зі змінами) був визнаний «придатним до військової служби». Травма «наслідки мінно-вибухової травми, закритої черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, акубаротравми (05.02.2015р.) у вигляді сенсо-невральної двобічної туговухості» - пов`язана із захистом Батьківщини. Поранення «вогнепальне осколкове поранення грудної клітки з наявністю осколків (14.08.2015р.)» - пов`язане із захистом Батьківщини. Захворювання «ІХС: стенокардія напруги, ФК ІІІ. Кардіосклероз дифузний. Суправентрикулярна екстрасистолія СН І, ФК ІІ. Гіпертонічна хвороба ІІ ст., ступінь 2, ГЛШ, ризик 3 (високий)» - пов`язані із захистом Батьківщини. (а.с.14, 76).

Із довідки Яремчанської ЦМЛ №161 від 14.05.2018 року встановлено, що ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділі з 16.04.2018 року по 26.04.2018 року з діагнозом: ІХС. Стенокардія напруги ФН ІІІ. Супров.ех.синусова аритмія. СН ІІ А ФК ІІІ. Хронічний бронхіт в ст.загострення. ЗЗТБ обох легень (а.с.69).

Через наявність захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, позивач неодноразово проходив курси лікування (а.с.81-91, 97).

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Відповідно до пунктів 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Отже, обов`язок держави відшкодувати завдану військовослужбовцю моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України.

Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із витягу з протоколу № 383 засідання військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 16.08.2017 року (а.с.14, 76), причиною втрати працездатності позивача стали травми, пов`язані із захистом Вітчизни.

Як встановлено із довідки Івано-Франківської обласної МСЕК №347 від 06.02.2017 року, ОСОБА_2 визначено 20% втрати професійної працездатності.

За положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

Військовослужбовці, звільнені з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами тощо.

Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), колегія суддів вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок поранення є доведеним.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв`язку з отриманням поранення з наступним встановленням інвалідності.

Таким чином, наявність шкоди у позивача не спричиняє обов`язку у Міністерства оборони України щодо її компенсації, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода. А тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства оборони України.

Зазначений висновок узгоджується із судовою практикою, а саме з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 серпня 2018 року у справі № 61-19891св18.

Посилаючись на положення статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» як на підставу стягнення з Міністерства оборони України шкоди, заподіяної ОСОБА_2 , суд всупереч вимогам статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не взяв до уваги, що у цій справі позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.

Крім того, встановлено, що позивач зазнав фізичного болю та страждань у зв`язку з пораненням під час виконання обов`язків військової служби, яка має особливий характер.

Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанова Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2015 року № 691 «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції».

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 21 жовтня 2014 року, є безпідставними, оскільки у цій справі були встановлені незаконні дії та бездіяльність військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, які стали підставою виникнення обов`язку у держави в особі Міністерства оборони України відшкодувати шкоду, завдану майну внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час.

Таким чином, висновок суду першої інстанцій про доведеність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме відповідачем та необхідність її стягнення є помилковим.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 03 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства оборони України про стягнення моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено ¬¬¬¬19 жовтня 2018 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський