Справа № 161/7232/18 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Провадження № 22-ц/802/144/18 Категорія: 39 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів - Грушицького А.І., Матвійчук Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради про стягнення коштів за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради про стягнення коштів. Позов мотивує тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.07.2010 року в справі № 2-4645/10 стягнуто з Управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради в його користь витрати на будівельні роботи в сумі 31650 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн., 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Рішення набрало законної сили 29.07.2018 року. 05.08.2010 року на виконання даного рішення судом видано виконавчий лист. Рішення суду виконане 01.12.2017 року. Вважає, що внаслідок тривалого невиконання рішення, починаючи з 29.07.2018 року - дня набрання рішенням законної сили і до дня його виконаня 01.12.2017 року, відповідач має понести відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Просить стягнути з Управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради в його користь 38559, 07 грн., з яких 31262, 58 грн. - інфляційні втрати, 7296, 49 грн. - три проценти річних.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради про стягнення коштів відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 серпня 2018 року та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, правовідносини, які виникли між ним і Управлінням ЖКГ департаменту ЖКГ Луцької міської ради носять зобов'язальний характер. При цьому ОСОБА_1. є кредитором, а відповідач - боржником. Закон не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання встановлене судовим рішенням не виконане належним чином. Він має право на виплату йому інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми з моменту набрання рішенням законної сили і до фактичного його виконання.

Відповідач Управління ЖКГ Луцької міської ради подав відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, в якому зазначає, що Управління ЖКГ департаменту ЖКГ Луцької міської ради перебуває в процесі ліквідації відповідно до рішення Луцької міської ради від 28.12.2016 року № 16/20 «Про припинення юридичної особи». На виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.07.2010 року Управлінням Державної казначейської служби України у м. Луцьку було здійснено списання коштів з Управління ЖКГ Луцької міської ради в користь ОСОБА_1 на виконання даного рішення суду. Правовідносини між сторонами виникли в зв'язку з виконанням судового рішення, що регламентується Законом України «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції- скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що в даній справі спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, що регулюються Законом України «Про виконавче провадження», тому до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Такі висновки суду зроблені в неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.07.2010 року стягнуто з управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на будівельні роботи в сумі 31650 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн., 120 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу.

05.08.2018 року на виконання вказаного рішення Луцьким міськрайонним судом було видано виконавчий лист.

З матеріалів справи встановлено, що 11.08.2010 року відкрито виконавче провадження по виконанню вищевказаного виконавчого листа, 28.12.2012 року виконавчий документ повернуто стягувачу. 29.01.2013 року виконавчий лист ОСОБА_1 повторно пред'явлено до виконання, 05.03.2013 року відкрито виконавче провадження, 14.10.2013 року виконавчий документ повернуто стягувачу. За заявою ОСОБА_1 виконавчий документ 09.04.2013 року пред'явлено до виконання повторно, 09.04.2014 року відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа про стягнення з Управління ЖКГ Луцької міської ради в користь ОСОБА_1 32770 грн.

Згідно повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 28.12.2017 року № 03-15/2185, керуючись п. 34 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженою Постановою КМУ від 03.08.2011 року № 845 та на виконання виконавчого листа від 01.07.2010 року по справі № 2-4645/10 Управлінням Державної казначейської служби України у м. Луцьк Волинської області було здійснено списання з коштів Управління ЖКГЛМР на користь ОСОБА_1 загальна сума витрат 32770 грн., а саме: витрати на будівельні роботи в сумі 31650 грн., витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджує рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.07.2010 року в цивільній справі № 2-4645/10, яке набрало законної сили 29 липня 2010 року, про стягнення з Управління ЖКГ департаменту ЖКГ Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 витрат на будівельні роботи в сумі 31650 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 1000 грн., 120 грн. оплачених витрат на інформаційно - технічне забезпечення судового процесу

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

У постанові від 16.05.2018 року у цивільній справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків про необхідність відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України); Постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову і стягнення з Управління ЖКГ департаменту ЖКГ Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 38559,07 грн., в тому числі: 31262, 58 грн. - інфляційних втрат та 7296, 49 грн. три проценти річних від простроченої суми за період з 01.08.2010 року по 01.12.2017 року.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 20 серпня 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Управління житлово-комунального господарства департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 38559, 07 грн., в тому числі: 31262,58грн. інфляційних втрат та 7296, 49 грн. три проценти річних.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: