Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 127/5392/15-ц

провадження № 61-9285 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічне акціонерне товариство «Омега Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 02 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Нікушина В. П., Оніщука В. В.,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі -

ПАТ «Омега Банк»), про визнання недійсним кредитного договору.

Позов мотивовано тим, що 04 липня 2008 року між ним та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого йому було надано кредит у розмірі 65 тис. доларів США строком користування до 03 липня 2038 року. З метою забезпечення належного виконання кредитного договору, 04 липня між ним та ВАТ «Сведбанк» укладено договір іпотеки, предметом якого є належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_1. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги до відповідача.

Вказує, що при укладенні кредитного договору банком у порушення пунктів 1.3, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість, затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), та частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не було зазначено реальної процентної ставки по кредиту та абсолютного значення подорожчання кредиту з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. У вартості платежів не розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. У порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі не надано повної інформації про умови кредитування, а також не повідомлено орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору.

Такими діями банку, при укладанні договору, його введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Умисел в діях банку має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді абсолютного значення подорожчання кредиту.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_4 просив визнати недійсними кредитний та іпотечний договори, виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою належної йому квартири; зняти заборону відчуження цієї квартири та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно; застосувати правові наслідки недійсності правочину шляхом зарахування всіх сплачених ним платежів у сумі 47 154 доларів США; стягнути солідарно з відповідачів завдані збитки в подвійному розмірі у сумі 49 663, 32 доларів США; частково зарахувати суму збитків до суми повернення залишку по кредитному договору, а решту коштів в розмірі

31 817, 32 доларів США солідарно стягнути з відповідачів на його користь.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Сичука М. М. від 01 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач був ознайомлений з умовами договору, не заперечував проти них, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін було вільним, будь-яких доказів протилежного позивачем не надано. За кредитним договором позичальник підтвердив, що він до укладення цього договору отримав повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту, тривалий час виконував умови кредитного договору, що свідчить про прийняття ним таких умов, а також спрямованість на реальне настання реальних наслідків

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2016 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 02 грудня 2016 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсними, укладені 04 липня 2008 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк», договори кредиту та іпотеки. Виключено з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1. Знято заборону відчуження цієї квартири та виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону на вказану квартиру. Стягнуто з ПАТ «Омега Банк» на користь ОСОБА_4 1 300 доларів США, що еквівалентно 33 868 грн 90 коп. В іншій частині позову відмовлено. Зобовязано ОСОБА_4 повернути ПАТ «Дельта Банк» різницю між отриманими від ПАТ «Сведбанк» та сплаченими грошовими коштами у сумі 17 846 доларів США. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам частинам першої, другої

статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,

пп. 3.1, 3.2, 3.3, 3.6, 3.8 Правил, оскільки не містить графіку платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, який повинен містити докладно розписану сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом та встановлено платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. У кредитному договорі або в додатках до нього не наведено розпису сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг. Також банком не було надано достовірної інформації щодо валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором, незаконно встановлено збір за дії, які банк вчиняє на власну користь. Крім того, банк ввів в оману позивача щодо реальної процентної ставки. Визнаючи недійсним договір іпотеки суд виходив із положень частини другої статті 548 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення та додаткове рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні договору

ОСОБА_4 був ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них, погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін було вільним, будь-яких доказів протилежного відповідачем не надано. За кредитним договором позичальник підтвердив, що він до укладення цього договору отримав повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту, в тому числі яка передбачена Правилами та Законом України «Про захист прав споживачів», банком при укладенні кредитного договору було вказано про всі необхідні витрати позивача - сплата відсотків, страхування майна, нотаріальні послуги тощо. Суд дійшов помилкового висновку про наявність обману зі сторони банку, оскільки обман має місце тоді, коли банк заперечує розмір процентів та їх наявність, необхідність страхування предмету іпотеки і нотаріальних послуг щодо посвідчення договору іпотеки. Крім того, позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності.

У лютому 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких він посилається на те, що кредитний договір укладений внаслідок обману та не відповідає вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому доводи касаційної скарги є необґрунтованими та такими, що не спростовують висновки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір. Відповідно до умов пункту

1.1. кредитного договору банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 65 тис. доларів США на строк по 03 липня 2038 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором.

Відповідно до пункту 1.3. кредитного договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і порядку, встановленому пунктом 6.1.2. цього договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань по погашенню кредиту між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та

ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 04 липня 2008 року, предметом якого є належна позичальнику на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до умов кредитного договору погашення кредиту відбувається згідно додатку № 1 - графіку погашення заборгованості до кредитного договору. Сума щомісячного погашення заборгованості відповідно до цього графіку становить 664 долара США.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги до відповідача.

Відповідно до висновку судової економічної експертизи від 12 жовтня

2015 року розмір реальної річної процентної ставки за споживчим кредитним договором від 04 липня 2008 року становить 13,94%; сукупна вартість кредиту (абсолютне подорожчання кредиту) за споживчим кредитним договором складає 187 933, 74 дол. США; щомісячний платіж у розмірі 663,60 дол. США, визначений споживчим кредитним договором не може відповідати чи не відповідати розміру процентної ставки цього ж договору, оскільки щомісячний платіж - є ануїтетним платежем, який складається із двох частин: суми основного боргу за кредитом та нарахованих відсотків за його користування, при визначенні яких повинна застосовуватися певна відсоткова ставка; сума перевищення сукупної вартості кредиту (абсолютне подорожчання кредиту) за споживчим кредитним договоромбільше над загальною сумою нарахованих в додатку 1 до кредитного договору процентів складає 14 037,73 доларів США.

Згідно з висновком додаткової судової економічної експертизи

від 03 червня 2016 року, за умови, якщо розмір щомісячного (ануїтетного) платежу 664 доларів США, а не 663,60 доларів США, розмір реальної річної процентної ставки за споживчим кредитним договоромстановить 13,95%; сукупна вартість кредиту (абсолютне подорожчання кредиту) за споживчим кредитним договором за умови, якщо розмір щомісячного (ануїтетного) платежу 664,00 доларів США, складає 188 077,73 доларів США; якщо, відповідно до умов кредитного договору кількість періодів виплати складає 30 років, загальна сума, яку необхідно виплатити (основна сума кредиту) - 65 000 доларів США, ставка, що вираховується шляхом ітерації для ануїтетного платежу в розмірі 664,00 доларів США складає 11,90002%, для ануїтетного платежу в розмірі 664,00 дол. США - 11,9080276%; дослідити питання на погашення якої заборгованості (тіла кредиту чи процентів) банком щомісяця зараховувалась різниця в розмірі 0,40 дол. США, що виникла між сумою ануїтетного платежу, зазначеного в тексті кредитного договору, та сумою ануїтетного платежу, зазначену в додатку до договору не видається за можливе через абсолютну невідповідність фактичного зарахування банком, як ПАТ «Омега Банк», так і ПАТ «Дельта Банк», коштів, що надходили в погашення кредитної заборгованості як в розрізі періодів, так і розрізі видів заборгованості (основна сума та проценти).

Поклавши в основу рішення вказані вище висновки експертизи, зокрема про фактичну сплату процентів у розмірі 13,95%, а не 11,94% річних, суд дійшов висновку про невідповідність кредитного договору положенням статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», 203, 215, 230 ЦК України.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду не можна.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом Правил, вони зобов'язують банки надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту або в кредитному договорі, або додатку до нього. Тобто, детальний розпис сукупної вартості кредиту не обов'язково повинен бути викладений лише як окремий документ.

Пунктом 10.1. кредитного договору ОСОБА_4 підтвердив, що, укладаючи цей договір, він усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору ОСОБА_4 свідчить, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, (у тому числі з умовами типових кредитних договорів банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, позичальник свідчить, що під час укладання та виконання цього договору він не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин.

В пункті 10.13. кредитного договору ОСОБА_4 підтвердив, що перед укладенням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладенні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформації передбачена Правилами.

Наведеного суд апеляційної інстанції не врахував та у порушення

статей 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірив тверджень банку про те, що на момент укладення договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту та процентної ставки; розмір кредитних платежів є фіксованим на кожен місяць сплати.

Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суд першої інстанції правильно застосував положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України, та дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 29 травня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», і ОСОБА_4, недійсним.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно з статтею 413 ЦК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У зв'язку з тим, що судом касаційної інстанції задоволено касаційну скаргу

ПАТ «Дельта Банк», скасовано ухвалене в справі судове рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, то судові витрати покладаються на позивача.

Проте, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, то відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України сплачений

ПАТ «Дельта Банк» судовий збір у розмірі 2 937 грн 60 коп. слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 02 грудня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області

від 01 вересня 2016 року.

Сплачений публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 937 грн 60 коп. компенсувати за рахунок держави.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта