Постанова

Іменем України

10 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 127/14523/17

провадження № 61-2739св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_9,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», публічне акціонерне товариство «Омега Банк»,

третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_9, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2017 року у складі судді Федчишена С. А. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_9, звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), третя

особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договорів частково недійсними та скасування реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та АКБ «ТАС - Комерцбанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0101/1107/71-078, згідно умов якого ОСОБА_4 було надано кредитні кошти у розмірі 56 700,00 доларів США строком до 20 листопада

2037 року.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та банком 01 листопада 2007 року було укладено іпотечний договір

№ 0101/1107/71-078-Z-01 предметом якого є 2-х кімнатна квартира АДРЕСА_1.

01 листопада 2007 року між АКБ «ТАС - Комерцбанк» та ОСОБА_6 (колишнім чоловіком позивача) було укладено договір поруки відповідно до якого ОСОБА_6 взяв на себе зобов'язання перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення позивачем отриманих від банку коштів.

03 грудня 2007 року правонаступником АКБ «ТАС - Комерцбанк» став

ВАТ «Сведбанк», який в подальшому було перейменовано у ПАТ «Сведбанк», та в подальшому в ПАТ «Омега Банк».

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» з одного боку та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зайцем І. О. за реєстровим № 6970, згідно якого права вимоги по кредитному договору від 01 листопада 2007 року № 0101/1107/71-078 перейшли до ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Того ж дня, між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до якого права вимоги за договором іпотеки від 01 листопада 2007 року

№ 0101/1107/71-078-Z-01 також перейшли до ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

ПАТ «Сведбанк» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» недійсне право грошової вимоги, оскільки ПАТ «Сведбанк» вже реалізував своє право вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, укладеним з позивачем, шляхом звернення з позовною заявою до суду.

За таких обставин, ОСОБА_4, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» в частині передачі права вимоги за кредитним договором від 01 листопада 2007 року

№ 0101/1107/71-078, що був укладений між АКБ «ТАС - Комерцбанк» та ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», в частині передачі прав за іпотечним договором від 01 листопада

2007 року № 0101/1107/71-078-Z-01, що був укладений між АКБ «ТАС - Комерцбанк» та ОСОБА_4, в забезпечення виконання кредитного договору від 01 листопада 2007 року № 0101/1107/71-078;

- зобов'язати ТОВ «ФК «Вектор Плюс» повернути ОСОБА_4 квартиру

АДРЕСА_1, яка була набута у власність товариством без достатніх правових підстав;

- відновити становище, яке існувало до укладення недійсних договорів, шляхом скасування запису № 9408269 про право власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру № АДРЕСА_1 внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 17 квітня 2015 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада

2017 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення відповідачами вимог чинного законодавства при укладенні договору факторингу, договору відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

29 грудня 2017 року ОСОБА_4, яка діє також в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8, ОСОБА_9, через засоби поштового зв?язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, наведеним в позовній заяві, та в апеляційній скарзі.

У квітні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу(частина перша статті 215 ЦК України).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п?ята, шоста статті 203 ЦК України).

Згідно роз?яснень викладених в абзаці першому пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перш статті 1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж.

Суди попередніх інстанцій встановили, що оспорюваний договір факторингу укладено з дотриманням вимог діючого законодавства і права позивача порушені не були. Підстави для визнання його недійсним в частині передачі прав вимоги по кредитному договору від 01 листопада 2007 року

№ 0101/1107/71-078 та в частині по договору про відступлення прав за іпотечним договором від 01 листопада 2007 року № 0101/1107/71-078-Z-01 відсутні. Тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено порушення відповідачами вимог чинного законодавства при укладенні договору факторингу та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_9,залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 листопада

2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня

2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська