БАБУШКІНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 57
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2018 року м.Дніпро

Суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Шевцова Т.В., розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів,

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 28.09.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір Фінансового лізингу № 3897. Спірний договір укладався позивачем з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб. В офісі компанії в м. Камянське менеджер компанії пояснила, що він повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб в сумі 17680 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу. Того дня позивачем було сплачено рахунок на суму 17 680 грн. Одразу після підписання зазначеного договору позивач помітив, що в договорі інший транспортний засіб, вартість транспортного засобу значно вища, ніж та, на яку він розраховував на що менеджер компанії повідомив, що це їх внутрішні справи, необхідні для перекриття вартості акційного авто, та пообіцяв доставити транспортний засіб вказаний в заяві і отримання транспортного засобу. Позивач зазначає, що він чекав до вечора, проте автомобіль так і не прибув, зателефонував до менеджера, і йому сказали, що Служба безпеки компанії перевірила мої дані та сказала, що йому потрібно оплатити половину вартості автомобіля, щоб його отримати, або написати заяву на повернення коштів. У жовтні місяці позивач написав заяву на розірвання договору та повернення коштів, але на момент звернення до суду жодної відповіді та коштів відповідачем не надано.

Позивач стверджує, що представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу в сумі 17 680 грн. (10% в вартості предмета лізингу вказаного в договорі), який виявився комісією за організацію договору. У позивача не було можливості детально ознайомитись з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірив в тому, що всі істотні умови договору він пояснив та спонукав позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на нього чекають інші особи, які бажаю укласти договір лізингу.

29 грудня 2017 року вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження.

На адресу сторін направлено ухвалу про відкриття провадження, а відповідачу разом з позовною заявою та додатками. Однак, на адресу суду як від позивача так і від відповідача повернулися поштові конверти з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ст.279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Відповідно до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Вимоги щодо строку розгляду справи не кореспондуються з положеннями ст. 278 ЦПК України, яка встановлює строки подання заяв сторін по суті справи, які, в свою чергу, залежать від часу отримання ухвали про відкриття провадження, надісланої рекомендованим листом з повідомленням учасникам справи, згідно ч. 11 ст. 272 ЦПК України, часу отримання заяв сторін по суті справи, які ними надсилаються в порядку ч. 4 ст.178, ч. 3 ст. 179, ч. 3 ст. 180, ч. 3 ст. 181 ЦПК України іншим учасникам справи. В цей же час, суд не може обмежити право сторін на подання заяви по суті справи лише з підстави спливу строку, передбаченого ст. 275 ЦПК України, якщо ухвалу про відкриття спрощеного провадження, заяву по суті справи іншої сторони, отримано такою стороною з поважних причин за межами цього строку, оскільки це призведе до порушення процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що 28.09.2017 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 3897 (а.с. 12-19).

Відповідно до ст. 806 ЦК України За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з п. 1.3 даного договору Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на Предмет Лізингу) та передати Предмет Лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом Лізингу на умовах даного Договору та згідно з положенням чинного законодавства.

У відповідності до п. 1.4. - незалежно від наявності у Продавця Предмета Лізингу, вказаного Лізингоодержувачем в даному Договорі та лише заявою Лізингоодержувача, сам Предмет Лізингу може бути замінений на інший Предмет Лізингу до моменту купівлі Предмета Лізингу. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній Додатковій угоді даного Договору.

Відповідно до п. 1.7 вказаного договору предмет Лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше (дев'яносто) календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізиигодавця: Комісії за організацію Договору; Авансового платежу; Комісії за передачу Предмета Лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого. авансового платежу на умовах викладених у п.9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового плат на умовах викладених у п.9.5. ст.9 даного Договору.

На виконання умов договору позивачем було сплачено на рахунок відповідача у розмірі 17 680 грн., що підтверджується квитанцією від 28.09.2017 року.

Після сплати зазначеної суми відповідач повідомив позивача, що сплачені грошові кошти у розмірі 17 680 грн. є одноразовим платежем комісією за організацію договору (п. 9.1. цього договору), що становить 10% він вартості автомобіля і він повинен для отримання автомобіля виконати всі інші умови договору, а саме: сплатити авансовий платіж у розмірі 23% вартості автомобіля, комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3%.

Таким чином, відповідач при укладанні договору фінансового лізингу завуалював призначення платежу авансовий платіж в розмірі 17 680 грн. під вигляд комісії за організацію договору фінансового лізингу, яка згідно п. 12.1 ст. 12 договору не повертається в жодному випадку. Відповідач також не обґрунтував співмірності розміру комісії за організацію договору фінансового лізингу, за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору і вартості виконаної послуги, яка фактично полягала у виготовленні типової форми договору.

Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач є споживачем, при цьому, відповідно до п. 2 ст. 627 ЦК України до правовідносин за Договором з участю фізичної особи споживача застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Субєкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

Судом встановлено, що у спірному договорі фінансового лізингу від 28.09.2017 року виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом (пункт 3.4. статті 3 договору та ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг»), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значено розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. У договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Також статті 12 договору встановлює жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобовязання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Передбачені статтею 9 вказаного договору зобовязання лізінгоодержувача сплатити комісію за здійснення необхідних дій за передачу предмета лізингу, виходять за межі переліку передбачених законом платежів, а тому вказані пункти договору недійсними, у звязку з чим вказані положення договору є несправедливими.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) й договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

16.12.2015 року Верховний Суд України у постанові в цивільній справі №6-2766цс15 виклав правову позицію, за якою всі договори фінансового лізингу, які укладені з фізичними особами, повинні бути нотаріально посвідченими. Зазначений висновок ВСУ є обовязковим та має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права. Аналогічне обґрунтування визнання договорів фінансового лізингу викладено також в інших Ухвалах ВСС України.

Встановлено, що договір фінансового лізингу № 3897 від 28.09.2017 року нотаріально посвідчений не був.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 3897 від 28.09.2017 року має бути визнано недійсним у звязку із несправедливими умовами та з відсутністю нотаріального посвідчення спірного договору.

Статтею 216 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки недійсності правочину, відповідно до якої у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Позивачем були сплачені на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 17 680 грн., предмет лізингу позивачу передано не було. Тому суд застосовує односторонню реституцію, а саме стягує з лізингової компанії сплачені позивачем кошти за договором. Аналогічна позиція викладена у Постанові ВСУ №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн.

Керуючись ст. ст. 203, 215, 220, 627, 799, 806, 809 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 1 4, 18 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 13, 19, 81, 82, 141, 263, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, -

ВИРІШИЛА:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про захист прав споживача шляхом визнання договору недійсним - задовольнити.

Визнати недійсними договір фінансового лізингу № 3897 від 28.09.2017 року, укладений між ТОВ «ЄВРОКАР Україна» та ОСОБА_2.

Стягнути з ТОВ «ЄВРОКАР Україна» (Код ) на користь ОСОБА_2 сплачені за договором кошти у розмірі 17 680 грн.

Стягнути з ТОВ «ЄВРОКАР Україна» (Код ) на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В.Шевцова