Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 381/3779/16-ц

провадження № 61-34272св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Триліська сільська рада Фастівського району Київської області, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року у складі головуючого-судді Чернишової Є. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року у складі суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Триліської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_5 про визнання рішення сільської ради та державного акта про право власності на землю недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5, на підставі рішення Триліської сільської ради Фастівського району Київської області від 17 грудня 1996 року, видано державний акт про право власності на земельну ділянку, відповідно до якого відповідачу передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,7778 га, з яких: 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку; 0,5278 га для ведення особистого підсобного господарства. Такий державний акт про право приватної власності на землю не узгоджується з технічною документацією, оскільки фактично передається дві земельні ділянки розміром 0, 4046 га та 0, 3731 га, без зазначення адреси місцезнаходження земельної ділянки та кадастрових номерів, що свідчить про неправомірність прийняття рішення про надання відповідачу у власність спірних земельних ділянок, а також видачі саме такого акта про право власності на землю.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не є власником чи користувачем суміжної з відповідачем земельної ділянки, а відтак у нього відсутнє суб'єктивне право, яке підлягає захисту в судовому порядку. Відсутність у позивача права власності чи користування на земельну ділянку, не може бути порушено набуттям відповідачем права власності на суміжну земельну ділянку.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутності порушень прав та законних інтересів позивача щодо користування та розпорядження земельною ділянкою. Відповідач у встановленому законом порядку набув право власності на земельну ділянку, й цим не було порушено прав позивача. Факт правомірності набуття відповідачем у власність спірної земельної ділянки встановлено також рішенням апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року, яким зобов'язано дружину позивача ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні, належною ОСОБА_5 на праві власності земельною ділянкою, шляхом перенесення самочинно встановленого паркану на межу по лінії А-Г згідно кадастрового плану належної ОСОБА_5 земельної ділянки. Крім того, рішенням апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 (дружини позивача) до Триліської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_5 про визнання державного акта недійсним та скасування рішення сільської ради від 17 грудня 1996 року.

11 липня 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити справедливе рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що поза увагою суду залишено те, що надання відповідачу у приватну власність земельної ділянки здійснено із чисельними порушеннями законодавства. Позивач, як колишній чоловік ОСОБА_6, яка є власником будинку АДРЕСА_1, що розташований на суміжній із відповідачем земельній ділянці, за 26 років спільного життя набув право на майно подружжя.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2018 року справу № 381/3779/16-ц за позовом ОСОБА_4 до Триліської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_5 про визнання рішення сільської ради та державного акта про право власності на землю недійсними передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що рішенням 9 сесії ХХІІ скликання Триліської сільської ради Фастівського району Київської області від 17 грудня 1996 року передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування житлового будинку, земельну ділянку площею 0,1231 га, та 0,4046 га для ведення підсобного господарства. Земельні ділянки розташовані по АДРЕСА_2. Цим же рішенням сільської ради затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю.

На підставі вказаного рішення, відповідач ОСОБА_5 19 червня 1998 року отримав державний акт серії НОМЕР_1 про право приватної власності на земельні ділянки площею 0, 2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 0,5278 га (0, 1231 га та 0,4046 га) для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно опису меж земельної ділянки площею 0,4046 га, вона від точки А до точки Г межує із земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_1.

Відповідно до договору дарування від 15 червня 2002 року, ОСОБА_7 в особі представника ОСОБА_4, подарувала ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1.

Отже, на час отримання відповідачем у власність спірної земельної ділянки, суміжним землекористувачем була ОСОБА_7, як власник жилого будинку, що розташований по АДРЕСА_1, а на час розгляду цієї справи - колишня дружина позивача ОСОБА_6

Крім того, рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 лютого 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 19 червня 1998 року на ім'я ОСОБА_5 та скасування рішення Триліської сільської ради 9 скликання ХХІІ від 17 грудня 1996 року.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року, із внесеними змінами рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 січня 2016 року, серед іншого, зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкод у користуванні, належною ОСОБА_5 на праві власності земельною ділянкою, шляхом перенесення самочинно встановленого паркану на межу по лінії А - Г згідно кадастрового плану належної ОСОБА_5 земельної ділянки.

Цим же рішення встановлена законність надання ОСОБА_5 земельної ділянки.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України - захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів

У частині першій статті 3 ЦПК України, у редакції чинній на час розгляду справи судами, встановлено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції Українита статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

За таких обставин, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог позивача, оскільки оскаржуваними рішеннями сільської ради та актом про право власності на земельну ділянку, які видані із дотриманням вимог чинного на той час законодавства, що встановлено судовими рішеннями, та посвідчують право власності ОСОБА_5 на земельні ділянки, не порушуються права ОСОБА_4, який не являється ні власником, ні землекористувачем суміжної із відповідачем земельної ділянки.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Посилання позивача на набуття ним права користування суміжною із відповідачем земельною ділянкою у результаті набуття його колишньою дружиною ОСОБА_6 права власності на жилий будинок АДРЕСА_1, спростовані судом апеляційної інстанції з посиланням на пункт 2 частини першої статті 57 СК України, згідно якого таке майно належить обдарованому на праві особистої приватної власності.

Інші доводи касаційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 не спростовують висновків суду апеляційної інстанції й не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик