Справа № 364/332/17
Провадження № 2/364/10/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.01.2018 р. Володарський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Макаренко Л.А.,

при секретарі Кулинич Г.І.,

за участю:

представника Позивача ОСОБА_1 (довіреність від 05.04.2017 р., договір про надання правової допомоги від 26.12.2017 р. № 10, ордер на надання правової допомоги від 03.01.2018 р. серії КВ № 380361),

Відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Володарського районного суду Київської області в смт Володарка Київської області цивільну справу

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 20.03.2017 р. надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, в якій Позивач просить суд стягнути з Відповідача на його користь суму боргу у розмірі 674 000,00 грн.

На обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позовній заяві зазначив, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа Тойс» (далі - ТОВ «Альфа Тойс») та Відповідачем було укладено договір безпроцентної позики від 13.04.2009 р. № б/н, за яким Відповідачеві було надано позику в розмірі 674 000,00 грн. У подальшому 26.12.2011 р. між ТОВ «Альфа Тойс» і ОСОБА_2 (Позивачем) було укладено договір відступлення права вимоги № б/н, за умовами якого ТОВ «Альфа Тойс» відступило право вимоги за зазначеним договором позики від 13.04.2009 р. на користь ОСОБА_2 За станом на день написання позовної заяви Відповідач ухиляється від сплати заборгованості та ігнорує вимоги Позивача про повернення боргу.

Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 27.03.2017 р. відкрито провадження у справі за зазначеним позовом та призначено справу до слухання у попередньому судовому засіданні на 11.04.2017 р., відкладене на 12.05.2017 р. за клопотанням Позивача (а.с. 31, 33). Ухвалою суду від 12.05.2017 р. справу призначено до судового розгляду на 30.05.2017 р., ухвалою суду від 30.05.2017 р. призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження. Ухвалою суду від 08.12.2017 р. відновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 04.01.2018 р.

У судових засіданнях представник Позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, надала суду для дослідження оригінали письмових доказів, копії яких додано до позову.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, пояснивши, що, дійсно, у 2009 році він звертався до ТОВ «Альфа Тойс» з проханням про надання позики та 13.04.2009 р. підписав завірену нотаріусом заяву про отримання в борг грошових коштів на суму 674 000 грн., копія якої додана до позову. Проте кошти він так і не отримав, договору безпроцентної позики з ТОВ «Альфа Тойс» від 13.04.2009 р. не підписував. Також вказав на застосування строків позовної давності та на неможливість виконання вимог Позивача через власне скрутне фінансове становище.

Суд, заслухавши пояснення сторін, надані у судових засіданнях, розглянувши позовну заяву і додані до неї документи, інші матеріали справи, оцінивши наявні в справі письмові докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи дану справу, виходить з такого.

Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, викладеного в новій редакції Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р. № 2147-VIII, що набрав чинності з 15.12.2017 р. (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Судом встановлено, що Відповідач 13.04.2009 р. у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач В.В. склав заяву, що зареєстрована в реєстрі за № 570, на підтвердження того, що він 13.04.2009 р. «отримав в борг грошові кошти на загальну суму 674 000,00 (шістсот сімдесят чотири тисячі) гривень у відповідності з укладеним між мною (Відповідачем) та ТОВ «АЛЬФА-ТОЙС» договором позики від 13.04.2009 року» (а.с. 7).

Факт складення зазначеної заяви посвідчено нотаріусом та не заперечувалося сторонами у суді, відтак ця обставина є такою, що не підлягає доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України).

Стосовно заперечення Відповідача факту дійсного отримання ним грошових коштів, про отримання яких він підписав зазначену заяву, то суд виходить з того, що Відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження неотримання ним цих коштів, не заявлялося жодних клопотань про витребування будь-яких доказів, виклик свідків тощо.

Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З огляду на це суд вважає, що Позивачем доведено належними і допустимими доказами факт отримання Відповідачем у борг грошових коштів на суму 674 000 грн.

Умови та строки повернення Відповідачем зазначеного боргу сторони визначили в договорі безпроцентної позики від 13.04.2009 р. № б/н (а.с. 6), зокрема згідно з пунктом 4 цього договору позика була надана на строк до 31.12.2009 р., а у випадку невиконання Позичальником своїх обов'язків цей строк продовжувався до 31.12.2014 р.

Відповідач у суді заперечив факт підписання ним зазначеного договору, у зв'язку з цим ухвалою суду від 30.05.2017 р. за його клопотанням було призначено судову почеркознавчу експертизу. Проте 05.12.2017 р. до суду надійшло повідомлення експерта від 28.11.2017 р. № 10228/10229/17-32 про неможливість надання висновку через неможливість вирішити в категоричній формі ідентифікаційне питання за наявними зразками підпису, в тому числі з урахуванням додатково наданих за клопотаннями експерта (а.с. 94, 95).

З огляду на це і неможливість експертної ідентифікації підпису Відповідача на договорі безпроцентної позики від 13.04.2009 р. № б/н (а.с. 6), суд, здійснюючи оцінку цього договору, виходить з того, що посилання на договір позики від 13.04.2009 р., укладений між ОСОБА_3 (Відповідач) та ТОВ «АЛЬФА ТОЙС», міститься у згаданій вище і нотаріально посвідченій заяві про отримання Відповідачем коштів у борг на суму 674 000 грн. (а.с. 7), факт підписання якої не заперечувався сторонами, у тому числі самим Відповідачем. При цьому Відповідач у своїх поясненнях та під час надання відповідей на запитання не зміг пояснити, на який саме договір він посилався, підписуючи зазначену заяву про отримання в борг коштів, не вказував, що 13.04.2009 р. підписував будь-який інший за змістом договір позики, заперечивши взагалі підписання договору, проте не змігши надати суду жодних пояснень того, чому ж тоді ставив свій підпис у заяві, за якою він повинен був виконати своє боргове зобов'язання на умовах, зазначених у договорі позики від 13.04.2009 р.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними, зокрема, в постановах Суду від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15, досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За загальним визначенням статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15).

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За визначенням статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому згідно з частиною четвертою статті 209 ЦК України на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів (постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-63цс13, від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15).

З огляду на усе наведене та враховуючи, що Відповідачем 13.04.2009 р. було підписано заяву (розписку) про отримання ним від ТОВ «Альфа Тойс» у борг грошових коштів у сумі 674 000 грн. із зобов'язанням виконати своє боргове зобов'язання перед Позикодавцем на умовах, зазначених у договорі позики від 13.04.2009 р., яка нотаріально посвідчена (а.с. 7), що також визнано сторонами у суді та не заперечувалося самим Відповідачем, тому суд вважає встановленими обставини отримання Відповідачем 13.04.2009 р. у борг грошових коштів на загальну суму 674 000 грн., які він повинен був повернути Позикодавцеві (ТОВ «Альфа Тойс») до 31.12.2009 р., а в разі невиконання в цей строк - до 31.12.2014 р.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Крім того, законодавством передбачено можливість заміни кредитора у зобов'язанні, що здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Так, судом встановлено, що між ТОВ «Альфа Тойс» і ОСОБА_2 (Позивач) 26.12.2011 р. було укладено договір відступлення права вимоги № б/н, за яким останній прийняв право вимоги до ОСОБА_3 (Відповідач) за договором безпроцентної позики від 13.04.2009 р. № б/н (а.с. 8-9), про що Відповідача було поінформовано листом-повідомленням від 20.01.2016 р. з вимогою про сплату суми заборгованості за наданими реквізитами, який отримано Відповідачем 26.01.2016 р. згідно з поштовим повідомленням (а.с. 10-12). Вимога про сплату заборгованості повторно була направлена 17.05.2016 р., отримана Відповідачем 19.05.2016 р. (а.с. 13-16).

Відтак, Позивачеві належить право вимоги до Відповідача виконати зобов'язання за договором безпроцентної позики від 13.04.2009 р. № б/н, укладеним між Відповідачем та ТОВ «Альфа Тойс», та за заявою (розпискою) Відповідача про отримання ним від ТОВ «Альфа Тойс» у борг грошових коштів у сумі 674 000 грн. із зобов'язанням виконати це боргове зобов'язання на умовах, зазначених у договорі позики від 13.04.2009 р., тобто до 31.12.2009 р., а в разі невиконання в цей строк - до 31.12.2014 р.

За визначенням статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

З огляду на це та враховуючи те, що 31.12.2014 р. визначено як остаточний строк виконання Відповідачем боргового зобов'язання за договором безпроцентної позики від 13.04.2009 р., на який міститься посилання в підписаній Відповідачем 13.04.2009 р. заяві (розписці) про отримання в борг коштів, суд вважає, що Позивач, подавши 20.03.2017 р. до суду позов про стягнення цієї заборгованості, звернувся до суду в межах трирічного строку загальної позовної давності.

Тому, зважаючи на усе викладене, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що доведені Позивачем належними і допустимими доказами, не спростовані Відповідачем, відтак позов підлягає задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі імперативної норми пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись статями 15, 16, 202, 207-209, 256, 257, 261, 509, 510, 512, 526, 530, 610, 612, 625-627, 629, 631, 1046, 1047, 1049, 1050 Цивільного кодексу України, статями 2, 3, 12, 13, 19, 23, 76, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 351, 352, 354, 355, підпунктами 8, 9, 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити повністю.

Стягнути зі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованість у розмірі 674 000 (шістсот сімдесят чотири тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути зі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 6 740 (шість тисяч сімсот сорок) грн. 00 коп.

Копії повного рішення направити учасникам справи.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Володарський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення (підпункти 8, 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано; в разі подання такої скарги - рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копія скороченого рішення суду (вступної та резолютивної частин) може бути видана присутнім у судовому засіданні учасникам справи за їх заявою негайно після проголошення рішення.

Повне рішення суду буде складено не пізніше 12.01.2018 р.

Повне рішення суду складено 10.01.2018 р.

Суддя Л.А. Макаренко