ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/4817/37/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/11672/17 за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства "ПРОСТО - страхування" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 липня 2018 року, постановленого суддею Братасюком В.М., в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства "ПРОСТО - страхування" про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, пені, інфляційних втрат, 3% річних за користування грошовими коштами

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 13.10.2015 року близько 17 год. 30 хв. було пошкоджено її автомобіль "Опель Вектра", д.н.з. НОМЕР_1, про що за допомогою спецлінії "102" повідомлено Тернопільський міський відділ міліції та за допомогою "гарячої лінії", а в межах трьох днів - 15.10.2015 року письмово - Страховика. Також, останньому надано копії документів, вказані у п.2.7.2.5. Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу. Після огляду пошкоджень автомобіля Страховиком було направлено траспортний засіб на СТО для складання ремонтної калькуляції та рахунку-фактури. Згідно з останньою вартість ремонту автомобіля "Опель Вектра" д.н.з. НОМЕР_1 становитиме 26102 грн. 43 коп. Страхове відшкодування Страховиком було здійснено 18.11.2015 року в розмірі 16413 грн. 65 коп., що складає різницю між визначеною СТО вартістю ремонту автомобіля в сумі 26102 грн. 43 коп. та сумою 3-го і 4-го платежу страхової премії (п.1.14.1. Договору), що складає відповідно 2949,44 грн. і 1474,72 грн. та розміром визначеного Страховиком ПДВ в сумі 5220,49 грн. На думку позивача, Страховиком безпідставно не включено до страхової виплати ПДВ в розмірі 5220 грн. 49 коп., які вона просила стягнути з нього разом з пенею в сумі 32246,41 грн. за період з 14.11.2015 року до 30.08.2017 року, інфляційними втратами в сумі 6515,15 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами в сумі 281 грн. у судовому порядку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 липня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "ПРОСТО-страхування" на користь ОСОБА_1 4350,41 грн. невиплаченого страхового відшкодування, 28538,69 грн. - пені, 5429,31 грн. інфляційних втрат та 234,20 грн. - 3% відсотки річних за користування чужими коштами. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ "ПРОСТО-страхування" 640 грн. судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі ПАТ "ПРОСТО-страхування" просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, прийнятим без об'єктивного дослідження всіх обставин справи, належної оцінки доказів, з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування судом умов укладеного між сторонами договору, а саме п.2.8.4, яким встановлено, що при виплаті страхового відшкодування безпосередньо Страхувальнику (Вигодонабувачу) по ризику "Пошкодження" на умовах п.2.8.9.1 Договору розмір збитку визначається без урахування податку на додану вартість (ПДВ). При цьому, в разі пред'явлення Страхувальником Страховику для огляду відновлений транспортний засіб та в разі надання документів, що підтверджують факт виконання відновлювальних (ремонтних) робіт і факт їх оплати з урахуванням ПДВ, Страховик може здійснити доплату страхового відшкодування в розмірі сплаченого Страхувальником ПДВ.

Зазначив, що з урахуванням умов укладеного між сторонами Договору (п.п.2.8.9.2 і 2.8.9.3, які передбачають порядок визначення розміру збитків і обрання позивачем для розрахунку п.2.8.9.2 Договору, на підставі якого ФОП ОСОБА_2 видано рахунок про загальний розмір збитку в сумі 26102,43 грн.; п.п.1.14.1, 1.14.2, які передбачають щоквартальну сплату страхової премії та прив'язку такої до курсової різниці й обрахований на підстав даних пунктів розмір несплачених позивачем страхових платежів в сумі 4215,89 грн.; п.1.9.1., що передбачає франшизу в розмірі 0,5% від страхової суми, що складає 1040 грн., а також згаданого вище п.2.8.4, на підставі якого розмір ПДВ складатиме 4350,41 грн., Страховиком вірно обчислено розмір страхового відшкодування, що підлягав виплаті позивачу (26102,43 - 4215,89 - 1040 - 4350,41 = 16496,13 грн.) та виплачено вказану суму в повному обсязі.

Вважає, що порядок оподаткування ФОП ОСОБА_2, яка знаходиться на спрощеній системі оподаткування немає жодного відношення до сторін в даній справі, оскільки податкове законодавство вимагає оподаткування робіт, які виконуються фізичною особою-підприємцем з відновлення транспортних засобів та з придбання запчастин.

Крім цього, надані позивачем докази на підтвердження проведення ремонтних робіт і їх оплати, вважає не належними з підстав, що зазначені в квитанції № 15118365 від 15.02.2016 платник ОСОБА_3 та призначення платежу «за надання послуг» не можуть вважатися належним підтвердженням оплати ремонтних робіт ОСОБА_1, в зв'язку з чим вимоги щодо доплати Страховиком ПДВ безпідставні.

На думку апелянта, для отримання доплати страхового відшкодування позивачу було необхідно виконати умови договору РКSІ № 1500358 від 08 червня 2015 року, а саме: надати відремонтований транспортний засіб для огляду експерту/аварійному комісару АТ «Просто-страхування», надати належний доказ оплати проведення ремонтних робіт та заяву на виплату страхового відшкодування із зазначенням реквізитів для перерахування коштів, після чого різниця (ПДВ) була б перерахована останньому у встановлений термін, оскільки а ні калькуляція № КА-0002229 від 15.10.2015, яка була долучена до позовної заяви, а ні наряд-замовлення № 3 від 02.02.2016, а ні квитанція №15118365 від 15.02.2016 року не є належними доказами для здійснення відповідної доплати.

Також, вважає безпідставним нарахування судом штрафних санкцій на кошти, які в природі не належать позивачу, а повинні були бути перерахованими третій особі за ремонт транспортного засобу.

Звертає увагу й на неправильне визначення судом пені у розмірі 28538,69 грн., оскільки з урахуванням умов укладеного між сторонами договору розмір пені складає 0,01%, а тому з розрахунку заборгованості по сплаті страхового відшкодування в сумі 4350,41 грн. та кількості днів прострочення сплати вказаної суми (656 днів) загальна сума пені становитиме 285 грн. 38 коп. (4350,41 х 0,01 % х 656 = 285,38 грн.).

Крім цього, безпідставними вважає висновки суду першої інстанції в частині визначення юридичної природи правовідносин, що виникли між Страховиком і Страхувальником, як грошових зобов'язань, в тому числі й з посиланням на постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2018 р. в справі № 149/344/15-ц, оскільки нормою спеціального законодавства в даних правовідносинах є перш за все Закон України "Про страхування", а вищезгадана постанова за своєю правовою природою не є джерелом права, а є лише позицією суду у вирішенні конкретної справи й у зв'язку з цим не може суперечити закону.

В своєму відзиві ОСОБА_1 відносно апеляційної скарги заперечила, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду - законним та постановленим на основі повного і всебічного дослідження обставин справи.

В обґрунтування поданих заперечень вказала, що у разі настання певної події (страхового випадку) у страховика виникає обов'язок здійснити виплату саме страхової суми, а не відремонтувати автомобіль чи перерахувати гроші на СТО для ремонту.

Звертає увагу на те, що за умовами укладеного між сторонами Договору (п.2.8.1.) для отримання страхового відшкодування необхідно визначити розмір збитку, що визначається на підставі п.2.8.9.

У зв'язку з цим, після надання автомобіля Страховику для огляду пошкоджень, Страховик направив його на СТО під вивіскою "Хюндай" для складання ремонтної калькуляції та рахунку-фактури ФОП ОСОБА_2, не зважаючи на це, що дана СТО не є сертифікованою для автомобіля "Опель Вектра", порушивши цим самим вимоги п.1.8.2. Договору.

Також, заперечує викладені апелянтом в абзаці 2-му на арк.2 апеляційної скарги обставини, в частині наявної зі страхувальником домовленості щодо проведення ремонтних робіт на станції техобслуговування ФОП ОСОБА_4, оскільки питання місця ремонту автомобіля зі Страховиком не обговорювалося, так як згідно умов Договору не належить до його повноважень (у п.2.8.9.2 Договору йдеться лише про визначення місця (СТО) для визначення розміру збитку). Письмові докази, які б підтверджували факт досягнення згоди зі Страхувальником про те, що застрахований автомобіль буде ремонтуватись на СТО ФОП ОСОБА_2 у матеріалах справи відсутні.

Зазначає, що п.2.8.4 Договору передбачає проведення виплати страхового відшкодування Страхувальнику (Вигодонабувачу) або за його заявою перерахування такої на СТО, яка виконує відновлювальний ремонт застрахованого транспортного засобу, що й було зроблено страхувальником шляхом подання його представником адвокатом ОСОБА_3, який діяв на підставі доручення 27.10.2015 року, відповідної заяви про виплату страхового відшкодування.

Вважає, що під час перерахування коштів на банківський рахунок, Страховик безпідставно, всупереч умовам Договору відняв від визначеного розміру збитку суму 4350,41 грн. (ПДВ), оскільки абз.2 п.2.8.4. Договору, який передбачає виплату страхового відшкодування безпосередньо Страхувальнику без урахування ПДВ стосується випадку визначення розміру збитку лише на умовах п.2.8.9.1 Договору (калькуляції витрат на відновлення пошкодженого ТЗ, яка складається Страховиком за допомогою програмного комплексу "Аудатекс" або калькуляції за актом автотоварознавчої експертизи, з якою згоден Страховик), в той час як в даному випадку визначення розміру збитку здійснювалось на умовах п.2.8.9.2. Договору (на підставі рахунків на проведення відновлювального ремонту на СТО, на яку Страхувальник був направлений Страховиком). Тобто, якби із Страховиком було домовлено (вимога п.2.8.10. Договору), що розмір збитку визначається на підставі п.2.8.9.1., то в такому випадку Страховик за допомогою програми "Аудатекс" склав би калькуляцію витрат на відновлення пошкодженого ТЗ і не направляв би Страхувальника для визначення розміру збитку на СТО ФОП ОСОБА_4 Однак, такої домовленості досягнуто не було.

Разом з тим, Договір не передбачає виплату страхового відшкодування без урахування ПДВ за умови визначення розміру збитку за умовами п.2.8.9.2., що мало місце у даному випадку.

Вважає, що після визначення розміру збитку Страховик повинен виплатити страхове відшкодування відповідно до такого розміру, а Страхувальник вправі сам визначатися щодо способу виплати страхового відшкодування (готівка, рахунок чи СТО) (п.2.8.4.). Отримавши гроші, Страхувальник також вправі сам визначатися, де здійснювати відновлювальний ремонт (на СТО, на якому здійснювався за рекомендацією Страховика розрахунок розміру збитку, чи на СТО сертифікованому виробником, чи на СТО в гаражному кооперативі, чи власними руками і т.п.) і не зобов'язаний погоджувати СТО де буде проводитись відновлення автомобіля, так само як не зобов'язаний надавати документи, які підтверджують проведення ремонтних робіт і оплати таких робіт, оскільки Страхувальник забажав отримати виплату страхового відшкодування на картковий рахунок. У зв'язку з цим, посилання відповідача в апеляційній скарзі на неналежність доказів (копії наряду замовлення від 02.02.2016 року та квитанції № 15118365) вважає безпідставними й такими, що не стосуються суті справи.

Щодо посилання судом першої інстанції у своєму рішенні на постанову Верховного Суду від 28.02.2018 р. у справі № 149/344/15-ц зазначає, що відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, що стверджується наявною в справі письмовою розпискою представника позивача - адвоката ОСОБА_5 та зворотніми повідомленнями про вручення судових повісток, що надсилалися рекомендованими листами ПАТ "ПРОСТО-страхування" з відмітками про їх отримання уповноваженими особами, представники сторін у судове засідання, призначене на 09.10.2018 року, не з'явилися, що у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з урахуванням наступного.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що не сплативши своєчасно страхове відшкодування в повному розмірі, ПАТ "ПРОСТО-страхування" прострочило виконання грошових зобов'язань, які виникли між сторонами на підставі Договору добровільного страхування наземного транспортного засобу, у зв'язку з чим наявні правові підстави для застосування відповідальності, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком Тернопільського міськрайонного суду, як таким, що відповідає вимогам законів, що регулюють спірні правовідносини та зроблений на підставі наявних у справі доказів.

Так, судом встановлено, що 08.06.2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ "Просто-страхування" був укладений договір № 1500358 серії PKSI добровільного страхування наземного транспортного засобу автомобіля "Опель Вектра" д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.4-11).

13.10.2015 року приблизно о 17 год. 30 хв. на верхній частині кузова автомобіля "Опель Вектра" д.н.з. НОМЕР_1 було виявлено пошкодження у вигляді численних вмятин.

Згідно п.2.7.1. Договору, з місця події за допомогою спецлінії "102" про даний факт було повідомлено Тернопільський міський відділ міліції та Страховика спочатку за допомогою "гарячої лінії", а в межах трьох днів - 15.10.2015 року письмово (а.с.12).

Автомобіль був пред'явлений Страховику для огляду пошкоджень у центральний офіс Страховика м.Київ вул.Герцена, 10, після чого транспортний засіб Страховиком було направлено на СТО за адресою АДРЕСА_1 для складання ремонтної калькуляції та рахунку-фактури.

Згідно ремонтної калькуляції № БН-0000239 від 24.10.2015 року та рахунку-фактури ФОП ОСОБА_4 № БН-0000254 від 24.10.2015 року ремонт автомобіля "Опель Вектра" д.н.з. НОМЕР_1 становитиме 26102 грн. 43 коп. Розмір ПДВ зазначено 0 грн. (а.с.13-16).

Факт наявності страхового випадку за ризиком, який передбачений у п.2.2.2. Договору - "ПОШКОДЖЕННЯ" Страховиком не заперечується.

27.10.2015 року представником ОСОБА_1 подано заяву про виплату страхового відшкодування згідно рахунку СТО за мінусом франшизи та несплачених страхових платежів.

06.11.2015 року АТ "ПРОСТО-страхування" здійснено перерахунок Страхувальнику ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі 16496,13 грн. (за мінусом від загальної суми 26102,43 грн суми двох несплачених на підставі п.п.1.14.1 та 1.14.2 Договору страхових платежів, що складає 4215,29 грн.; франшизи в розмірі 1040грн. (що на підставі п.1.9.1. Договору складає 0,5 % від страхової суми) та податку на додану вартість (ПДВ). Операцію АТ "Райффайзен Банк Аваль" у м.Києві проведено 18.11.2015 року (а.с.18-19, 36).

Відповідно до п.2.8.1. Договору страхове відшкодування по ризиках "НЗ", "Пошкодження", "Додаткове обладнання" виплачується після надання Страхувальником Страховику всіх необхідних документів по страховому випадку, визначених п.2.7. цього Договору, огляду пошкодженого ТЗ Страховиком і складання акту огляду, визначення обставин, причин, розміру і характеру заподіяного збитку та визнання Страховиком події страховим випадком. При цьому обов'язок надання документів, що обґрунтовують факт та причини настання страхового випадку і розміру збитку покладається на Страхувальника.

Згідно умов п.2.8.9. Договору у випадку пошкодження ТЗ, застрахованого по ризику "Пошкодження", розмір збитку визначається на підставі:

2.8.9.1. калькуляції витрат на відновлення пошкодженого ТЗ (надалі - «калькуляція»), яка складається Страховиком за допомогою програмного комплексу "Аудатекс", або калькуляції за актом авто товарознавчої експертизи, з якою згоден Страховик;

2.8.9.2. рахунків на проведення відновлювального ремонту пошкодженого застрахованого ТЗ на сертифікованому або несертифікованому СТО (згідно п.1.8.2. цього Договору), на яку Страхувальник був направлений Страховиком;

2.8.9.3. рахунків, попередньо погоджених зі Страховиком з СТО на вибір Страхувальника на проведення відновлювального ремонту пошкодженого застрахованого ТЗ.

Тобто, Договором передбачено лише три варіанти визначення розміру завданого збитку.

Згідно п.1.8.2. Договору, вибрано варіант "Б" (на підставі рахунків СТО за направленням Страховика (сертифіковане по марці, моделі ТЗ за п.1.4.)).

У відповідності до п.2.8.10. Договору розмір збитку в даному страховому випадку повинен визначатися на підставі п.2.8.9.2 або п.2.8.9.1. Договору за домовленістю між Страхувальником та Страховиком.

Після визначення розміру збитку наступає етап виплати страхової суми (страхового відшкодування) й відповідно до п.2.8.4. Договору виплата страхового відшкодування здійснюється Страхувальнику (Вигодонабувачу) або за його заявою перераховується на СТО, що виконує відновлювальний ремонт застрахованого ТЗ. При виплаті страхового відшкодування безпосередньо Страхувальнику (Вигодонабувачу) по ризику «ПОШКОДЖЕННЯ» на умовах п.2.8.9.1 цього Договору розмір збитку визначається без урахування податку на додану вартість.

Відповідно до п.2.8.2.3. Договору страхове відшкодування Страховик повинен був здійснити протягом 20 календарних днів, починаючи з дня надання Страхувальником Страховику останнього зі всіх необхідних документів (передбачених п.2.7.2.5 Договору).

З урахуванням надання Страхувальником останнього документа Страховику 24.10.2015 року, час виплати страхового відшкодування збігав 13.11.2015 року.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку Страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Згідно п.2.12.1 Договору за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору, сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України. За несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування Страховик сплачує Страхувальнику пеню в розмірі 0,01% від суми простроченої виплати страхового відшкодування за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період, за який нарахована пеня.

Також, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей, як предмета договору, або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Встановивши, що виплата страхового відшкодування Страховиком здійснена з порушенням кінцевого терміну, визначеного договором, а саме 18.11.2015 року (в той час як такий строк збігав 13.11.2015 року) та в неповному розмірі 16496,13 грн. (без урахування ПДВ), що суперечить умовам укладеного між сторонами Договору, суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку про наявність порушення відповідачем прав позивача та як наслідок - правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення невиплаченого страхового відшкодування в сумі 4350,41 грн.

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції в частині наявності правових підстав для стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних, оскільки, виходячи зі змісту договору страхування, яким встановлено як обов'язок страховика при настанні страхового випадку здійснити виплату страхувальнику страхове відшкодування в певній грошовій сумі, так і обов'язок страхувальника в частині сплати страховику певних грошових платежів за договором, таке правовідношення слід вважати грошовим зобов'язанням, на яке поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ПАТ "ПРОСТО-страхування" щодо помилкового застосування судом до спірних правовідносин вимог ч.2 ст.625 ЦК України з посиланням наявність спеціального законодавства, що регулює відносини страхування, колегія суддів вважає безпідставними, як такі, що не спростовують підстав вважати, що зобов'язання за договором страхування, виходячи зі змісту останнього, визначеного в тому числі й спеціальним законом (ст.16 ЗУ "Про страхування" № 85/96-ВР від 07.03.1996 року), є грошовим.

Такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів є й доводи апеляційної скарги відповідача в частині неврахування судом умов укладеного між сторонами договору, а саме п.2.8.4, яким встановлено, що при виплаті страхового відшкодування безпосередньо Страхувальнику (Вигодонабувачу) по ризику "Пошкодження" на умовах п.2.8.9.1 Договору розмір збитку визначається без урахування податку на додану вартість (ПДВ), оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, що визначення розміру збитку проводилося на підставі п.2.8.9.1. (калькуляції витрат на відновлення пошкодженого ТЗ, яка би була складена Страховиком за допомогою програмного комплексу "Аудатекс", або калькуляції за актом автотоварознавчої експертизи, з якою згоден Страховик). Натомість, як встановлено в ході розгляду даної справи судом, визначення розміру збитку проводилося на умові п.2.8.9.2. (рахунків на проведення відновлювального ремонту пошкодженого застрахованого ТЗ на СТО, на яку Страхувальник був направлений Страховиком), а п.2.8.4 не містить даних про те, що при виплаті страхового відшкодування, розрахунок якого проводився за цим пунктом, безпосередньо Страхувальнику, розмір збитку повинен визначатися без урахування ПДВ.

Не може погодитися колегія суддів і з доводами апелянта в частині безпідставного нарахування судом штрафних санкцій на кошти, які в природі не належать позивачу, а повинні були бути перерахованими третій особі за ремонт транспортного засобу, оскільки умови укладеного між сторонами в даній справі договору страхування передбачають, в тому числі, й виплату страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику, про що була подана відповідна заява його представником, в той час як п.2.8.9.2. Договору передбачає лише один із способів визначення страхового відшкодування, й жодним чином не встановлює обов'язку Страхувальника здійснювати ремонт на тій СТО, яка надала відповідний рахунок.

Вірними, на думку колегії суддів є й проведені судом першої інстанції розрахунки сум інфляційних втрат і трьох процентів річних, як такі, що зроблені з застосуванням необхідних для того формул та з урахуванням встановлених матеріалами справи вихідних даних для проведення таких розрахунків (розміру невиплаченої суми страхового відшкодування, дати виникнення прострочення сплати такої суми та кількості днів прострочення). У зв'язку з цим, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог, заявлених на підставі ч.2 ст.625 ЦК України також слід вважати законним й таким, що скасуванню не підлягає.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги ПАТ "ПРОСТО-страхування" , які стосуються невірного визначення судом стягнутої з відповідача пені у розмірі 28538,69 грн. є підставними, оскільки з урахуванням умов укладеного між сторонами Договору (п.2.12.1) розмір пені складає 0,01%, а тому з розрахунку заборгованості по сплаті страхового відшкодування в сумі 4350,41 грн. та кількості днів прострочення сплати вказаної суми (656 днів) загальна сума пені становитиме 285 грн. 38 коп. (4350,41 х 0,01 % х 656 = 4350,41 х 0,01 : 100 х 656 = 285,38 грн.), а не 28538,69 грн., як помилково вважав суд.

У зв'язку з цим, рішення суду в даній справі в частині стягнення з відповідача в користь позивача пені підлягає зміні шляхом зменшення розміру пені, що слід стягнути з ПАТ "ПРОСТО-страхування" в користь ОСОБА_1 до 285,38 грн.

При цьому, не зважаючи на прийняття апеляційним судом постанови про часткове задоволення апеляційної скарги ПАТ "ПРОСТО-страхування" колегія суддів вважає, що судові витрати, пов'язані з апеляційним переглядом справи перерозподілу не підлягають, оскільки були сплачені апелянтом у мінімальному розмірі, встановленому ЗУ "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.35 ч.1; 259 ч.ч.1, 2, 6, 8; 374 ч.1 п.2; 376 ч.4; 381 ч.ч.1, 3; 382 ч.ч.1, 2; 384 ч.1; 389 ч.1 п.1; 390 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Просто - страхування" - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 липня 2018 року в частині стягнення з відповідача в користь позивача пені - змінити, стягнувши з ПАТ "ПРОСТО-страхування" (м.Київ вул.Герцена,10 ) на користь ОСОБА_1 285 (двісті вісімдесят п'ять) грн. 39 (тридцять дев'ять) коп. пені. В решті - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 15 жовтня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи