ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/2175/18 Головуючий суддя І інстанції Баркова Н.В.
Провадження № 22-ц/818/61/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: В порядку ЦПК України
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: Бурлака І.В., Кіся П.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі його представника ОСОБА_4 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2018 року в складі судді Баркової Н.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про встановлення фактів належності та прийняття спадщини із набуттям у власність

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2018 року ОСОБА_3 повернуто заяву про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про встановлення фактів належності та прийняття спадщини із набуттям у власність.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить зазначену ухвалу суду скасувати та розглянути питання щодо постановлення окремої ухвали.

В обґрунтування скарги зазначено, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. При її постановленні було неповно з'ясовано всі обставини, що мають значення для справи, не було доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, було порушено норми матеріального права та невірного застосовано норми процесуального права.

Зазначено, що повертаючи заяву, суд першої інстанції безпідставно послався на те, що у заяві не було зазначено вартості будинку, на який позивач просив накласти арешт, та наявність іншого арешту на це ж нерухоме майно. Вказано, що позивачем було надано судом безспірні докази належності відповідачеві майна - будинку, на який позивач просив накласти арешт. У наданій інформації з Державного реєстру речових прав містяться відомості про літеру житлового будинку, який належить відповідачу, а тому вимога суду про зазначення у заяві ще й літери будинку є безпідставною та надуманою, оскільки суд не був позбавлений можливості самостійно встановити цю обставину за наявними документами. Зауважено, що суд безпідставно послався на відсутність зазначення вартості нерухомого майна, на яке просили накласти арешт, оскільки таку вартість може визначити лише уповноважений оцінювач за заявою власника майна, яким не являється позивач. Зазначено, що суд безпідставно послався на наявність іншого арешту на вказане нерухоме майно. Вказано, що необґрунтованим є зазначення в ухвалі про неможливість її апеляційного оскарження.

На думку ОСОБА_3 систематичне порушення норм процесуального права суддею Барковою Н.В. є підставою для вирішення питання про постановлення окремої ухвали.

На час розгляду по суті апеляційної скарги від учасників справи відзиву не надійшло.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області було ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

Згідно із підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, у даному випадку Апеляційний суд Харківської області, продовжував здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до пункту 8 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року в газеті «Голос України» № 185 (6940) було повідомлено про початок роботи Харківського апеляційного суду, внаслідок чого Апеляційний суд Харківської області припинив здійснювати правосуддя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 31 ЦПК України справа надійшла на розгляд до Харківського апеляційного суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 2 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу про повернення заяви заявникові, оскарження якої передбачено п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судове рішення першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5, в якому просив суд встановити факт належності ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 1/2 частки у праві власності на жилий будинок АДРЕСА_1 в порядку спільної сумісної власності подружжя з чоловіком ОСОБА_8; встановити факт прийняття спадщини із набуттям у власність ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 1/4 частки у праві власності на жилий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4; встановити факт прийняття спадщини із набуттям у власність ОСОБА_9 (прізвище до реєстрації шлюбу ОСОБА_10), ІНФОРМАЦІЯ_2 на праві власності жилого будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4, та після смерті матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_5; стягнути на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_5 вартість знесеного жилого будинку літ. А-1 (1953 рік побудови) з прибудовами і надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в розмірі 792 500 (сімсот дев'яносто дві тисячі п'ятсот) гривень та судові витрати покласти на відповідача.

Разом з позовом, представником позивача ОСОБА_4 подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просить суд накласти арешт на належне ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, нерухоме майно, в тому числі будинок АДРЕСА_1 в межах суми позовних вимог - на суму 792 500 грн.; накласти арешт на все належне ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, рухоме майно, грошові кошти, в межах суми позовних вимог - на суму 792 500 грн.

Повертаючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що у поданій до суду заяві представник позивача ОСОБА_4 всупереч вимогам ч. 1 ст. 151 ЦПК України не зазначив інші відомості, потрібні для забезпечення позову, а саме: крім накладення арешту на будинок АДРЕСА_1, заявник не вказав на яке конкретно рухоме і нерухоме майно, грошові кошти, належні відповідачу ОСОБА_5, заявник просить суд накласти арешт і не надав доказів на підтвердження належності такого мана відповідачу, його місцезнаходження. Разом з тим, будинок АДРЕСА_1, на який заявник одночасно просить накласти арешт, складався, як зазначено в позові, з будинку літ. «А-1», який є безпосереднім предметом позову та який знищено, а на даний час складається з будинку літ «К-2», право власності на який зареєстровано за відповідачем ОСОБА_5 відповідно до витягу з державного реєстру речових прав. При цьому заявником не визначено, на який саме будинок він просить накласти арешт за вказаним адресом, з наданих суду даних не вбачається вартість наявного будинку «К-2» за адресою АДРЕСА_1, що позбавило суд можливості визначити співмірність заходів забезпечення позову позовним вимогам. Крім того, з наданих заявником даних вбачається, що будинок за адресом АДРЕСА_1 вже знаходиться під обтяженнями, у зв'язку з цим заявником не обґрунтовано необхідності саме такого заходу забезпечення позову і не вказано яким чином невжиття такого заходу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у даній справі або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з такими висновками районного суду.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У частинах 1, 2 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо не вжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути спів мірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно із ч. 1 ст. 151 ЦПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити:

1) найменування суду, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв'язку та адресу електронної пошти, за наявності;

3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову;

4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності;

5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник;

6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення;

7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

За правилами ч. 9 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог ст. 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

З поданої представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заяви вбачається, що необхідність забезпечити позов полягає у тому, що спадкове майно позивача фізично знищене, отже його неможливо повернути у натурі, тому позивачем заявлені вимоги про відшкодування вартості знищеного спадкового майна, на підставі чого позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення може ускладнити або зробити неможливим виконання імовірного рішення суду.

Таким чином, необґрунтованим є посилання суду першої інстанції на відсутність у заяві обґрунтування необхідності забезпечення позову.

З огляду на те, що будівля літ. А-1 у домоволодінні АДРЕСА_1 знесена, то в у світлі заявлених у позові вимог про стягнення вартості знесеного будинку не виключається можливість з передбаченою у вказаній нормі ст. 149 ЦПК України метою, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду - застосувати один з передбачених у ст. 150 ЦПК України видів забезпечення позову.

Посилання районного суду як на підставу повернення заяви на відсутність зазначення у ній вартості нерухомого майна, на яке позивач просить накласти арешт, є безпідставним та не відповідає принципу пропорційності та завданню цивільного судочинства, передбаченому у наведених нормах ст.ст. 11, 12 ЦПК України, оскільки суд не встановив, що вартість будинку літ. К-2, який належить відповідачу, не пропорційна ціні позову - 792500 грн., що свідчить про те, що суд не був позбавлений можливості встановити співмірність такої вимоги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводом апеляційної скарги про те, що інформація про дійсну вартість домоволодіння АДРЕСА_1 не могла бути отримана ним, оскільки він не є його володільцем, а відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах або у яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб. Замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб'єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення його оцінки.

Наявність інформації про знаходження зазначеного вище домоволодіння під обтяженням, вчиненим не за заявою позивача, не визначено у ст. 151 ЦПК України в якості вимоги щодо змісту та форми заяви і тому не перешкоджало розгляду заяви про забезпечення позову по суті.

Нормами ч.ч. 3, 4 ст. 153 ЦПК України передбачено, що суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з'ясування питань, пов'язаних із зустрічним забезпеченням. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для повернення заяви про забезпечення позову відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи, що не існує процесуального порядку закриття провадження за заявою про забезпечення позову, то суд апеляційної інстанції позбавлений можливості задовольнити апеляційну скаргу в цій частині, що не позбавляє позивача можливості самостійно відмовитись від вказаної заяви у суді першої інстанції.

Згідно із ч. 10 ст. 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на те, що оскаржувана позивачем ухвала підлягає скасуванню з тих самих підстав, які наведені в обґрунтування заяви про постановлення окремої ухвали, суд апеляційної інстанції не вбачає необхідності у додатковому постановленні окремої ухвали.

За таких обставин, встановивши, що судом першої інстанції постановлено ухвалу із порушенням вимог процесуального закону, доводи апеляційної скарги висновки суду спростовують, суд апеляційної інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржувану ухвалу, та направляє справу для продовження розгляду заяви про забезпечення позову до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 червня 2018 року - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову.

В іншій частині апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 18 жовтня 2018 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.В. Бурлака.

П.В. Кісь.