АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/183/18 Справа № 187/1004/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Соловйов І. М. Доповідач - Лаченкова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3,ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2016 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 про стягнення заборгованості - відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі.

У запереченнях предстаник ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року просить залишити апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року без задоволення.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.09.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №1/0808LAГ, згідно якого відповідач отримав кредит у сумі 100 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до п.п. 2.3.1, 2.3.2, 4.1-4.4, 4.11, 4.12 цього договору, а також відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що зазначені у Додатку №1 до цього договору. Термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди (Додаток №1 до даного договору), але не пізніше 17.09.2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №1/0808LAГ від 18.09.2008 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки №0ОА8/1 від 18 вересня 2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №1/0808LAГ від 18.09.2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки №0829/1 від 18 вересня 2008 року.

Та в забезпечення виконання зобов'язань за договором №1/0808LAГ від 18.09.2008, між банком та ОСОБА_6 уклано договір поруки №1/0808LAГ/DP2 від 02.11.2012 року.

Оскільки ОСОБА_3 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 29.09.2016 року виникла заборгованість у розмірі 75851,39 грн., яка складається: заборгованість по кредиту - 35172,24 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 11795,05 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 25034,03 грн., а також штрафи (фіксована частина) - 250 грн. та процентна складова - 3600,07 грн.

Відповідно до ч.2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 5 років - до 17.09.2012 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 3 червня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 27 числа кожного місяця. Починаючи з 4 червня 2008 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вказане колегія суддів, відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд першої інстанції.

Позивач звернувся до суду з позовом 21.10.2016 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу. Отже, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами позивача, включно з вимогою за процентами, по суті є правильним.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що 06.11.2012 проведено реструктуризацію боргу.

Як зазначили сторони між Банком та ОСОБА_3 дійсно було укладено угоду про реструктуризацію.

Банк скориставшись своїм правом подання доказів, надав Генеральну угоду від 27.08.2012.

Згідно тексту даної угоди, вона укладена з метою створення сприятливих умов для виконання ОСОБА_3 зобов'язань по кредитному договору №SAMDN2183 від 08.09.2008 та №DZ08LA@9139205 від 03.12.2010.

Даною угодою передбачено реструктуризацію заборгованості, яка за договором №DZ08LA@9139205 від 03.12.2010, який як зазначив представник Банку і є договором №1/0808LAГ від 18.09.2008, номер і дата вказані помилково, складала на дату підписання 11409,92 грн. Цією угодою зменшено розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання ОСОБА_3 кредиту, а саме пеню на 21729,90 грн. При цьому згідно умов даної угоди ОСОБА_3 внесено на рахунок грошові кошти в сумі 2900 грн., але ця сума не відображена в розрахунку заборгованості та виписці по рахунку ОСОБА_3

Однак, суд не може прийняти до уваги доводи представника позивача щодо описки, так як зазначене додатково не врегульовано сторонами в порядку визначеного нормами цивільного права. Окрім цього, номер та дата кредитного договору, не є єдиною невідповідністю. Зокрема щодо розміру заборгованості на дату укладення Генеральної угоди та відображеної заборгованості в повідомленням боржнику та поручителям (т.1 а.с. 5-7). Також в своїх поясненнях представник Банку зазначає, що реструктуризація відбулася 06.11.2012, що не відповідає даті укладення вказаної Генеральної угоди та зазначеному порядку списання заборгованості.

Судом першої інстанції доводи банку, що реструктуризація фактично проведена пізніше ніж укладено угоду, спростовується безпосередньо самою угодою від 27.08.2012 та доданого до неї платіжного доручення від 27.08.2012 року.

З огляду на суму отриманого кредиту (100000 грн.), враховуючи наявність розбіжностей в наданих банком документах, а саме в сумах зазначених в розрахунку заборгованості визначеного з 06.11.2012, а всього заборгованість на 75851,39 грн., сума списання пені 6468,50 грн., сумах вказаних в Генеральній угоді від 27.08.2012, а саме на 27.08.2012 заборгованість складала 11409,92 грн., сума списання пені 21729,90 грн., виписці по рахунку ОСОБА_3 та доданих до нього меморіальних ордерів, зокрема мається погашення 06.11.2012 по договору №1/0808LAГ від 18.09.2008 в розмірі "двадцять п'ять мільйонів п'ятсот тридцять три тисячі вісімдесят шість грн. 00 коп." та інші меморіальні ордери де зазначено словами суми більші ніж відображено в розрахунку заборгованості, суд за відсутності інших доказів, які б усували ці розбіжності, приходить до висновку про необґрунтованість заявлених вимог Позивачем. Оскільки, надані документи на підтвердження заборгованості не узгоджуються між собою.

Таком чином відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_3, суд першої інстнції дійшов до правильного та обгрунтованого висновку, що позовні вимоги до ОСОБА_3 банком не обґрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

При цьому, слід відзначити, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на те, що кредитним договором №1/0808LAГ від 18.09.2008 року визначено строк виконання договору не пізніше 17.09.2012 року, а з даним позовом Банк звернувся лише 21.10.2016 року, поруку за договорами №0ОА8/1 від 18.09.2008 з ОСОБА_5 та №0829/1 від 18.09.2008 з ОСОБА_4 слід вважати припиненою.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з поручителів, суд першої інстанції також дійшов до правильного та обгрунтованого висновку, що вимоги до поручителів є необґрунтованими, оскільки, між Банком та ОСОБА_3 укладено угоду про реструктуризацію, однак у зв'язку з ненаданням цього документу, суд позбавлений можливості перевірити як змінилися забезпечення зобов'язання та обсяг відповідальності поручителя.

Окрім того, представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернувся з заявою про застосування строків позовної давності.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 29 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича