Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 461/9826/15-ц

провадження № 61-5075св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Львівське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»,

відповідачі: ОСОБА_1, публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на рішення апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Бойко С. М., Крайник Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Львівське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») про визнання договору недійсним та застосування наслідків його недійсності.

Позовна заява мотивована тим, що 21 вересня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» із заявою про надання часткової компенсації процентів. На підтвердження права на отримання такої компенсації заявник надав довідку від 20 квітня 2012 року № 86 про доходи щодо нарахування у період з березня по серпень 2012 року заробітної плати на суму 37 900,00 грн, та довідку від 10 жовтня 2012 року № 98, згідно з якою його дохід протягом квітня - вересня 2012 року склав 38 900 грн. На підставі поданих ОСОБА_1 документів, 23 жовтня 2012 року між ОСОБА_1, Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено примірний договір про надання часткової компенсації процентів. Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2014 року у справі № 452/358/14-к ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частинами другою, четвертою статті 358 КК України та встановлено, що ОСОБА_1, працюючи на посаді головного бухгалтера ТОВ «Самбірська птахофабрика», у період з кінця вересня - початок жовтня 2012 року склав завідомо підроблені довідки від 20 квітня 2012 року № 86 та від 10 жовтня 2012 року № 98 про свої доходи, в які вніс завідомо неправдиву інформацію про рівень своїх доходів. Згодом, маючи умисел на отримання коштів часткової компенсації процентів, подав ці довідки до Львівського регіонального управління Фонду. Станом на момент подання позову сума відшкодованих процентів становить 78 701,99 грн.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просить суд визнати недійсним примірний договір від 23 жовтня 2012 року про надання часткової компенсації процентів, укладений між ОСОБА_1, Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ПАТ «Державний ощадний банк України», стягнути з ОСОБА_1 компенсацію процентів у розмірі 80 712,67 грн.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 26 листопада 2015 року позов Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» задоволено.

Визнано недійсним примірний договір від 23 жовтня 2012 року про надання часткової компенсації процентів, укладений між ОСОБА_1, Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ПАТ «Державний ощадний банк».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» 80 712, 67 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_1 умисно було введено в оману позивача щодо обставин, які мають істотне значення (довідка про доходи), а тому договір є недійсним з підстав передбачених частиною першою статті 230 ЦК України. При цьому судом застосовано наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 ЦК України, та стягнуто з відповідача на користь позивача 80 712,67 грн компенсованих позивачем процентів у рамках урядової програми «Забезпечення громадян доступним житлом».

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сукупний середньомісячний дохід сім'ї відповідача не відповідав положенням пункту 2.4.1, укладеного між сторонами договору про надання часткової компенсації процентів, та що щомісячний платіж за кредитним договором не перевищував 50 % сукупного середньомісячного доходу сім'ї. При цьому, надані відповідачем довідки про доходи від 20 квітня 2012 року № 86 та від 10 жовтня 2012 року № 98 відображають лише рівень доходів відповідача, а не сукупний дохід його сім'ї. Крім того, договірний характер спірних правовідносин не передбачає можливість застосування до них положень статей 1212, 1213 ЦК України на які послався позивач як на підставу для повернення коштів.

У квітні 2016 року представник Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року, рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 листопада 2015 року залишити в силі.

У касаційній скарзі представник Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» посилається на те, що ОСОБА_1, підробивши довідки про доходи, мав на меті ввести в оману позивача та отримати часткову компенсацію процентів за програмою молодіжного кредитування, а тому договір укладений між сторонами є недійсним з підстав передбачених частиною першою статті 230 ЦК України, а отримана відповідачем компенсація підлягає поверненню на користь позивача.

У червні 2017 року ОСОБА_1 та Львівське обласне відділення ПАТ «Ощадбанк» подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначали про те, що апеляційний суд встановив обставини у справі та надав їм належну правову оцінку, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 23 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10013/0215 філії - Львівського обласного управління ПАТ «Ощадбанк» укладено примірний договір про надання часткової компенсації процентів, відповідно до якого, згідно з Порядком здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року, одержувач від імені Держави відшкодовує частину процентів за кредитом (кредитний договір від 23 жовтня 2012 року № 2233-413), що надається позичальнику на будівництво (реконструкцію) або придбання житла в рамках урядової програми «Забезпечення громадян доступним житлом» (а. с. 71-77).

Згідно з пунктом 1.2.1.1 вказаного договору, сума кредиту на яку буде нараховуватися часткова компенсація становить 232 000,00 грн.

Пунктом 2.4.1 оспорюваного договору часткова компенсація процентів надається позичальнику за умов, що щомісячний платіж за кредитним договором не повинен перевищувати 50 відсотків сукупного середньомісячного доходу сім'ї, при цьому, сума, що залишається після здійснення всіх щомісячних розрахунків за кредитним договором, повинна бути не меншою одного прожиткового мінімуму на позичальника та кожного члена його сім і, на якого розраховується часткова компенсація процентів.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що позичальник підписанням цього Договору гарантує, що зокрема надана ним одержувачу інформація та документи є достовірними.

Порядком здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 343, встановлено, що для укладення договору часткової компенсації процентів позичальник подає розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня (одержувачу бюджетних коштів), зокрема документи про доходи позичальника та членів його сім'ї за останні шість місяців (пункт 9 Порядку).

Згідно положень пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин.

Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно положень частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони не в незалежній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою для недійсності правочину.

Згідно положеннями частин 1, 2 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу).

За змістом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. (Аналогічні положення містяться в пункті двадцятому Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2014 року у справі № 452/358/14-к ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частинами другою, четвертою статті 358 КК України та встановлено, що ОСОБА_1, працюючи на посаді головного бухгалтера ТОВ «Самбірська птахофабрика», в період з кінця вересня - початок жовтня 2012 року склав завідомо підроблені довідки від 20 квітня 2012 року № 86 та від 10 жовтня 2012 року № 98 про свої доходи, в які вніс завідомо неправдиву інформацію про рівень своїх доходів. Згодом, маючи умисел на отримання коштів часткової компенсації процентів, подав ці довідки до Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (а. с. 102-103).

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, на підставі підробленої довідки 23 жовтня 2012 року між ОСОБА_1 та Львівським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі ТВБВ № 10013/0215 філії - Львівського обласного управління ПАТ «Ощадбанк» було укладено оспорюваний примірний договір про надання часткової компенсації процентів, що стало підставою виникнення взаємних прав та обов'язків.

Отже суд першої інстанції, встановивши обставини у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, що їх регулює, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підроблення ОСОБА_1 довідки про доходи, є підставою недійсності оспорюваного договору у розумінні статті 230 ЦК України, оскільки факт обману при укладенні оспорюваного правочину було встановлено вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2014 року, який має преюдиційне значення для вирішення справи.

Апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення оспорюваного договору про надання часткової компенсації від 23 жовтня 2012 року, сторонами не дотримано вимог статті 203 ЦК України щодо недійсності правочину.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене відповідно до вимог статті 388 ЦК України, та помилково було скасоване рішенням апеляційного суду.

Частиною першою статті 413 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення районного суду.

Керуючись статтями 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 24 березня 2016 року скасувати, рішення Галицького районного суду міста Львова від 26 листопада 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило