Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 205/1178/16-ц

провадження № 61-14788св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Дніпропетровська міська рада,

третя особа - Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року у складі суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа - Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що 01 листопада 2003 року ОСОБА_4 вселилась до квартири АДРЕСА_1, як член сім'ї наймача ОСОБА_5 за його згодою. На той момент у квартирі крім ОСОБА_5 ніхто не проживав. Вказувала, що з 2004 року ОСОБА_5 почав систематично їздити на заробітки в Херсонську область та у 2005 році він останній раз знаходився у квартирі, коли забрав всі свої речі і поїхав на заробітки, на даний час місцезнаходження його не відоме. У ОСОБА_5 була донька, яка знаходилась у місцях позбавлення волі та у 2011 році померла від туберкульозу. Весь цей час позивач у квартирі проживала одна та сплачувала комунальні послуги. Зазначала, що оскільки вона вселилась до квартири зі згоди наймача ОСОБА_5, як члена його сім'ї, тривалий час у ній проживає, приймає участь у витратах по її утриманню, зробила капітальний ремонт, доглядає за нею, тому вона добросовісно заволоділа чужим майном, відкрито, безперервно володіє ним, більше десяти років.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила встановити факт спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 з листопада 2003 року по грудень 2005 року; визнати за нею право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 42 кв. м, в порядку набувальної давності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2017 року позов задоволено. Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з листопада 2003 року по грудень 2005 року; визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено факт спільного проживання з листопада 2003 року по грудень 2005 року разом з ОСОБА_5 однією сім'єю. ОСОБА_4, здійснюючи обслуговування квартири, догляд за нею, добросовісно заволоділа чужим майном, відкрито, безперервно володіє ним у період більший десяти років, тому наявні підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове про відмову у позові.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім'єю, ведення спільного господарства. Квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності та на підставі ордеру була правомірно передана у користування ОСОБА_5 Крім того, у спірній квартирі до цього часу зареєстровані: квартиронаймач ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6, 1994 року народження, які до участі у справі не залучені, доказів смерті вказаних осіб, оголошення їх померлими, визнання безвісно відсутніми, визнання такими, що втратили право користування спірним житлом, тощо - суду не надано. Позивач, яка проживає у спірній квартирі без реєстрації, здійснює лише користування вказаним майном, квартира перебуває у володінні власника - територіальної громади міста Дніпро (Дніпропетровська), та позивачем не надано доказів вибуття квартири з володіння власника, що виключає набуття позивачем права власності на вказане нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, оскільки позивачем були надані докази того, що вона з 2003 року здійснювала обслуговування квартири, доглядала за нею, тобто добросовісно заволоділа чужим майном, відкрито, безперервно володіла ним в період, більше десяти років. ОСОБА_5, який є наймачем квартири та за згодою якого ОСОБА_4 вселилась у квартиру як член його сім'ї, з 2005 року у квартирі не проживає. Позивач самостійно на протязі дванадцяти років сплачує комунальні послуги за квартиру та несе витрати по її утриманню.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності міста.

На підставі ордера №003907 від 04 квітня 1997 року, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради ОСОБА_5 є квартиронаймачем вказаної квартири.

Згідно довідки комунального підприємства «Жилсервіс 2» Дніпропетровської міської ради від 16 червня 2017 року у вказаній квартирі зареєстровані: наймач - ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6, 1994 року народження.

Квартира АДРЕСА_1 в приватну власність не передавалась, що підтверджується листом комунального підприємства «Жилсервіс 2» Дніпропетровської міської ради від 04 липня 2017 року, листом комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 22» Дніпропетровської міської ради від 15 червня 2017 року, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05 липня 2017 року.

Згідно копії паспорта ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 з 18 липня 2002 року.

Згідно акта, складеного 27 листопада 2015 року та завіреного квартальним комітетом № 32 Ленінського району м. Дніпропетровська ОСОБА_4 з липня 2002 року по листопад 2015 року за адресою: АДРЕСА_7 не проживає.

Установлено, що позивач з грудня 2005 року сплачувала комунальні послуги за квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується копіями квитанцій.

Згідно довідки, виданої ОСОБА_5 КЖЕП № 32, заборгованість за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 відсутня.

Згідно акта, складеного 25 грудня 2015 року за адресою АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_4 з листопада 2003 року.

Згідно акта, складеного 20 січня 2016 року, відповідач ОСОБА_5 не проживає у АДРЕСА_1 з грудня 2005 року.

Вказані акти від 25 грудня 2015 року та від 20 січня 2016 року житловим органом не завірені, тому апеляційний суд вірно виходив із того, що вони не є належними та допустимими доказами у розумінні статтей 58, 59 ЦПК України в редакції, що діяла на час звернення до суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що позивач не надала належних, допустимих та безспірних доказів того, що вона з листопада 2003 року по грудень 2005 року проживала однією сім'єю з ОСОБА_5, вела з ним спільне господарство, мала спільний бюджет, взаємні права та обов'язки.

Висновки апеляційного суду узгоджуються із обставинами справи та нормами матеріального права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що передбачені законом правові підстави для визнання за позивачем права власності на вказане майно за набувальною давністю відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що утримання квартири та здійснення капітального ремонту підтверджує давність та відкритість володіння чужим майном, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв