Провадження № 2/161/979/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_5 Ії Дмитрівни до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення з житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В :

27 вересня 2017 року позивач ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення з житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 28 червня 1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.02.2015 року. У період перебування у шлюбі, вони тривалий час проживали у м. Києві, оскільки обоє навчалися у ВНЗ, а одразу після переїзду у ОСОБА_4 у 2002 році, стали проживати за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач вселився в квартиру як член сімї, за згодою співвласників цієї квартири. Ця квартира спочатку належала на праві спільної часткової власності її матері ОСОБА_6 та рідному братові ОСОБА_7 Однак останні, 07 лютого 2008 року вирішили подарувати їй особисто вказану квартиру, про що уклали відповідний договір. У вказаній квартирі, вона з відповідачем і двоє їх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9-Т.П. проживали до 2015 року, тобто до розірвання шлюбу. На початку 2015 року вона з дочкою переїхали до міста Києва, де проживають і по даний час, а відповідач з сином залишились проживати у спірній квартирі.

Зазначає, що на даний вона має намір продати належну їй квартиру, з метою придбання іншого нерухомого майна, однак не має змоги цього зробити, так як відповідач добровільно виселитись не бажає. Просить суд взяти до уваги, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині вимог про визнання вищевказаного договору дарування удаваним та визнання права власності на 1/2 спірної квартири як на спільне сумісне майно подружжя відмовлено.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Додатково вказали, що будь-яких договорів з відповідачем з приводу користування спірною квартирою позивачем укладено не було.

Відповідач та його представник у судовому засіданні, та в письмових запереченнях а.с.43-44), просили суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що в квартирі відповідач проживав весь час, починаючи з 2002 року, ніхто ніяких претензій до 2017 року, тобто в період і розірвання шлюбу в 2015 році, не висував. Він вселився як член сімї. Після розірвання шлюбу, у вказаній квартирі відповідач залишився проживати разом із сином ОСОБА_8 Зазначали, що в 2008 році між останнім та дружиною було досягнуто домовленості про те, що вони викуповують квартиру шляхом спрямування коштів на погашення заборгованості за кредитними договорами її матері та брата. Отриманий позивачкою кредит вони погашали за спільні кошти. 07 лютого 2008 року позивачкою разом із її матірю та братом було укладено договір дарування спірної квартири в користь дружини. На той момент відповідач не знав про характер укладеної угоди, не усвідомлював, що оформлення такого договору порушувало його права. Після розірвання шлюбу позивач вибула на проживання до м. Києва, а 31 травня 2017 року надіслала вимогу про виселення з квартири, оскільки вона має намір її продати і з цього часу відповідачу і стало відомо про характер укладеної угоди. Просили суд взяти до уваги, що у спірній квартирі окрім відповідача проживає їх спільний з позивачкою син, який на даний час навчається у місті Рівному, однак на усі вихідні приїжджає у місто ОСОБА_4, і зупиняється саме у спірній квартирі. Позивач в даній квартирі не проживає. Відповідач несе всі витрати по утриманню квартири.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він є рідним сином позивача та відповідача. В квартирі за адресою: АДРЕСА_1 проживає з 2008 року. На даний час він навчається в Рівному, однак у спірне житло приїжджає на вихідні.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні ствердив ту обставину, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, проживає відповідач разом із сином ОСОБА_11, інші особи у вказаній квартирі не проживають.

Заслухавши доводи сторони позивача, заперечення сторони відповідача, пояснення свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у період з 28 червня 1995 року по 19 лютого 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.9).

07 лютого 2008 року між ОСОБА_6, ОСОБА_12 (дарувальники) та ОСОБА_12 Ією Дмитрівною (обдарована) було укладено договір дарування квартири за адресою АДРЕСА_1. Вказаний договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_13 та зареєстровано в реєстрі за №471 (а.с.8). Сторонами не заперечується та обставина, що дарувальники ОСОБА_6 є матірю позивача, а ОСОБА_12 є її рідним братом.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 листопада 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 12 березня 2018 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині вимог про визнання вищевказаного договору дарування удаваним та визнання права власності на 1/2 спірної квартири як на спільне сумісне майно подружжя відмовлено (40-41).

Ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд звертає увагу на те, що під час розгляду вищевказаної справи, обєктом дослідження були в тому числі твердження відповідача, а також подані ним докази, в частині того, що оформлення кредиту, який в подальшому було погашено за їх спільні з позивачем кошти, відбувалося з метою вкладення їх в ремонт спірної квартири і фактично викупу останньої у попередніх власників, однак за результатами їх дослідження суд дійшов висновку, що спірна квартира не входить до складу спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, матеріалами справи стверджується, що квартира за адресою АДРЕСА_1, є особистою приватною власністю ОСОБА_12 Ії Дмитрівни.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 160 Житлового кодексу України (далі ЖК України) члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно зі статтею 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Положеннями частини 4 статті 156 ЖК України визначено, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як встановлено судом, і це не заперечується стороною відповідача, будь-яких договорів з відповідачем з приводу користування (безоплатного чи платного) спірною квартирою укладено не було.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункту 33 Постанови від 07.02.2014р.№5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснив судам, що відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

На підставі вищевикладеного, того, що право власності є важливим атрибутом правової держави та демократичного суспільства, враховуючи ту обставину, що відповідачу ще у 2008 році було відомо, що близькі родичі його дружини, подарували останній вказану квартиру, тобто здійснили волевиявлення, ніхто не приховував від відповідача цю обставину, а тому останній не міг не усвідомлювати того, що вказана квартира є особистою приватною власністю лише його дружини, те, що позивач, не може реалізувати свою правомочність власника, оскільки квартира фактично обтяжена правом на проживання у ній колишнього чоловіка, тобто, порушується справедливий баланс інтересів сторін у справі, оскільки позивач як власник несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden), який полягає у тому, що вона не може в повній мірі реалізувати своє право власності, зокрема в частині розпорядження нею, суд дійшов висновку, що порушене право власника ОСОБА_12 Ії Дмитрівні підлягає захисту шляхом виселення відповідача.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають до задоволення вимоги позивача про відшкодування відповідачем понесених ним судових витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі ст.ст. 317, 319, 321, 391, 401 ЦК України, ст.ст. 116, 157 ЖК УРСР, с у д

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_1) з квартири АДРЕСА_3, яка належить ОСОБА_12 Ії Дмитрівні (адреса реєстрації: АДРЕСА_2, адреса фактичного проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_12 Ії Дмитрівни 640 (шістсот сорок) гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 11.09.2018.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій