ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 378/765/15-ц

провадження № 61- 6284св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - прокурор Ставищенського району Київської області в інтересах держави,

відповідачі: ОСОБА_4, Головне управління Держгеокадастру у Київській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Реєстраційна служба Ставищенського районного управління юстиції у Київській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Таращанського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року, ухвалене у складі судді Бабоїд О. М., та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 квітня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: ВолоховаЛ. А., Мельникова Я. С., Матвієнко О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року прокурор Ставищенського району Київської області звернувся до суду в інтересах держави із позовом до ОСОБА_4, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Реєстраційна служба Ставищенського районного управління юстиції у Київській області, про визнання недійсними наказів та договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначив, що під час перевірки додержання Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Київській області) вимог закону при розпорядженні земельними ділянками встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області (далі - ГУ Держземагентства у Київській області) № 10-1874/15-14-сг від 19 червня 2014 року ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення проекта із землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 40,00 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована на території Юрківської сільської ради Ставищенського району Київської області.

Наказом ГУ Держземагентства у Київській області № 10-3812/15-14-сг від 6 серпня 2014 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо відведення ділянки площею 13,2390 га в оренду ОСОБА_4 для ведення фермерського господарства.

15 вересня 2014 року укладено договір оренди між ГУ Держземагентства у Київській області та ОСОБА_4, згідно умов якого останньому надано у користування строком на 49 років земельну ділянку площею 13,2390 га.

18 вересня 2014 року відповідно до рішення №15892608 даний договір зареєстрований у Реєстраційній службі Ставищенського районного управління юстиції у Київській області.

Позивач послався на те, що накази ГУ Держземагентства у Київській області від 19 червня 2014 року та від 6 серпня 2014 року є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки прийняті всупереч вимогам статей 123, 124, частин другої, третьої статті 134 Земельного кодексу України, статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» та суперечать інтересам держави.

Вказав, що ОСОБА_4 із заявою про отримання в оренду земельної ділянки державної власності до Ставищенської районної державної адміністрації та Юрківської сільської ради не звертався, а у поданому клопотанні про надання йому дозволу на розробку документації із землеустрою не обґрунтував розмір земельної ділянки з урахуванням можливості її обробітку і необхідність отримання саме такої площі землі, як і не зазначив перспективи діяльності свого фермерського господарства.

Посилаючись на вказане, прокурор просив суд визнати недійсними та скасувати накази ГУ Держземагентства у Київській області № 10-1874/15-14-сг від 19 червня 2014 року та № 10-3812/15-14-сг від 6 серпня 2014 року, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 15 вересня 2014 року між ГУ Держземагентства у Київській області та ОСОБА_4, а також скасувати державну реєстрацію права оренди ОСОБА_4 на цю ділянку.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності прокурором порушень вимог земельного законодавства під час вирішення питання про надання ОСОБА_4 земельної ділянки площею 13,2390 га, кадастровий номер НОМЕР_1, в оренду для ведення фермерського господарства.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 квітня 2016 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області відхилено, рішення Таращанського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У травні 2016 року Перший заступник прокурора Київської області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У касаційній скарзі зазначив, що суд безпідставно не взяв до уваги надані позивачем докази порушення норм Земельного кодексу України і спеціального -Закону України «Про фермерське господарство» - при виділенні відповідачу земельної ділянки для ведення фермерського господарства, адже на час звернення до суду з позовом ОСОБА_4 фермерське господарство не зареєстрував. Надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства проведено без належної перевірки волевиявлення відповідача на створення фермерського господарства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких послався на безпідставність її доводів. Вказав, що касаційна скарга ґрунтується на припущеннях, а земельна ділянка отримана ним на законних підставах.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом ГУ Держземагентства у Київській області № 10-1874/15-14-сг від 19 червня 2014 року ОСОБА_4 надано дозвіл на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки орієнтовною площею 40,00 га з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована на території Юрківської сільської ради Ставищенського району Київської області.

За довідкою реєстраційної служби Ставищенского районного управління юстиції у Київській області від 11 серпня 2015 року, протягом 2013-2015 років реєстрацію фермерського господарства ОСОБА_4 не проводив.

Також встановлено, що ОСОБА_4 протягом 2013 року не звертався до Юрківської сільської ради та Ставищенської районної державної адміністрації із заявою для надання в оренду земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Станом на 25 березня 2015 року за фізичною особою ОСОБА_4 сільськогосподарська техніка не зареєстрована.

Правовідносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім Земельного кодексу України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах цей Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, а Земельний кодекс України - загальним.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Частиною другою статті 134 Земельного кодексу України в редакції Кодексу, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено винятки із загального правила отримання земель державної та комунальної власності в оренду або власність шляхом проведення земельних торгів.

Одним із таких винятків є надання земельних ділянок державної або комунальної власності громадянам для створення фермерського господарства.

Згідно з положеннями Закону України «Про фермерське господарство» громадянин, як фізична особа, звертається з відповідним клопотанням про одержання земельної ділянки у власність або користування та після одержання державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації, фермерське господарство підлягає державній реєстрації як юридична особа.

Системний аналіз норм Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство» в аспекті даного спору свідчить про наступне: земельна ділянка для ведення фермерського господарства набувається саме фізичною особою, але після створення (державної реєстрації) фермерського господарства, останнє набуває земельні ділянки державної або комунальної власності у користування або власність виключно на підставі земельних торгів відповідно до положень частини першої статті 134 Земельного кодексу України.

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений Законом України «Про фермерське господарство».

Так, згідно з абзацами першим та другим частини першої статті 7 цього Закону для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

За змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права викладені у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-248цс16.

Такий же висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 389/29/17-ц, провадження № 61-1100св17, за позовом Знам'янської місцевої прокуратури Кіровоградської області про визнання недійсними наказів, визнання недійсними договорів оренди землі, зобов'язання повернути земельні ділянки.

Отже, розглядаючи позов, суд повинен був перевірити належним чином, чи дотримався орган державної влади вимог статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» при вирішенні питання про надання ОСОБА_4 земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

При цьому висновки у судових рішеннях про те, що прокурор безпідставно послався на відсутність у ОСОБА_4 техніки, необхідної для обробітку отриманої в оренду для ведення фермерського господарства землі, оскільки 15 березня 2014 року ним було укладено з ТОВ «Агрофірма «Інтерагросервіс» попередній договір № 15/03-14 щодо обробітку отриманої землі за допомогою сільськогосподарської техніки останнього, не свідчить про те, що державним органом була перевірена належним чином наявність перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

Наявність у заявника, який бажає створити фермерське господарство, спроможності самостійно, силами та працею членів фермерського господарства вести господарську діяльність фермерського господарства та обробляти виділену для цих цілей без проведення земельних торгів земельну ділянку сільськогосподарського призначення, має бути зазначене саме в заяві про передачу в оренду земельної ділянки, але прокурор посилався на те, що така заява взагалі відсутня, отже предметом перевірки не була.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на розгляд до суду першої інстанції, оскільки постановлені з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик