Справа № 673/234/17
Провадження № 2/673/22/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 р. м. Деражня

Деражнянський районний суд

Хмельницької області

в складі: головуючий - суддя Дворнін О.С.

при секретарі судових засідань Демчишиній Н.Г.,

з участю позивача-відповідача ОСОБА_2, її представника адвоката ОСОБА_3, відповідача - позивача ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6 та на підставі письмових заяв представника Вовковинецької селищної ради Хмелівського О.В. та також третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 та Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області про визнання права власності на будівельні матеріали, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області, з участю ОСОБА_9, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, про визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року позивачка ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 та Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області про визнання права власності на будівельні матеріали, вказавши, що в червні 1983 року вона придбала у ОСОБА_10 житловий будинок, площею 17,6 кв.м., розташований по АДРЕСА_1, та зареєструвала своє місце проживання за вказаною адресою. В подальшому позивачка вирішила добувати будинок, а тому 22.02.1989 року звернулася до керівництва колгоспу імені Свердлова із заявою про виділення їй земельної ділянки під будівництво. Рішенням загальних зборів уповноважених членів колгоспу від 06.04.1989 року №2 заяву позивачки було задоволено та виділено їй земельну ділянку, площею 0,08 га, розташовану по АДРЕСА_1, для будівництва індивідуального житлового будинку. Вказане рішення було затверджене рішенням виконавчого комітету Вовковинецької селищної Ради народних депутатів від 11.05.1989 року №28, а рішенням виконавчого комітету Деражнянської районної Ради народних депутатів від 22.06.1989 року №71 позивачці надано дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку та господарських будівель для особистого підсобного господарства за адресою АДРЕСА_1. У встановленому законом порядку позивачкою було отримано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, а також погоджено план забудови, проте повністю будівництво будинку здійснено позивачкою не було. Так, у 1986 році нею будо побудовано літню кухню з двома прибудовами-верандами та камінним погребом, а у 1990 році - одноповерховий цегляний житловий будинок, розміром 10,32 м х 8,32 м, який складається з чотирьох кімнат, загальною площею 70,0 кв.м. На час проведення будівництва позивачка перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_11 та від спільного проживання у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак в кінці 1994 року шлюбні відносини із ОСОБА_11 позивачкою були припинені, після чого останній залишився проживати у будинку по АДРЕСА_3, а позивачка разом з дітьми стала проживати у будинку її матері, за адресою АДРЕСА_2. З 1998 року і до дня смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_10 року, ОСОБА_11 проживав разом із відповідачкою ОСОБА_4 і від шлюбу в 1999 році у них народився син ОСОБА_14. При цьому, всі вони проживали у побудованій позивачкою літній кухні по АДРЕСА_3 та були зареєстровані за вказаною адресою. На даний час ОСОБА_4 та її син ОСОБА_6 продовжують проживати там же, а тому позивачка позбавлена доступу до будинку та можливості продовжити здійснення будівництва. З огляду на те, що будівництво будинку є незавершеним з готовністю 45 %, позивачка просила визнати за нею на підставі ст. 331 ЦК України право власності на будівельні матеріали, які буди використані нею у процесі будівництва вказаного будинковолодіння.

В лютому 2017 року ОСОБА_4 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 та Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області про визнання права власності на майно. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 послалася на те, що з 1998 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_11, проживаючи разом із ним за адресою АДРЕСА_4. За вказаною адресою були розташовані літня кухня та недобудований будинок, площею 70,0 кв.м., які ОСОБА_11 побудував під час його спільного проживання з ОСОБА_2, з якою він проживав без реєстрації шлюбу. Від шлюбу з ОСОБА_11 в ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_11 року народився син ОСОБА_14. Проживаючи у літній кухні вказаного господарства, ОСОБА_4 разом із ОСОБА_11 здійснили там ремонт, упорядкували садибу від бур'янів та сміття, висадили плодові дерева, побудували сіновал, сарай, курник, встановили огорожу, частково виконали ремонт у недобудованому будинку, проте всіх необхідних документів на будівництво будинку вони не оформили через брак грошових коштів. ІНФОРМАЦІЯ_10 року ОСОБА_11 помер, а тому ОСОБА_4, як така, що проживала однією сім'єю із спадкодавцем, просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на самовільно зведену літню кухню (що складається з двох кімнат, веранди, з надвірними будівлями) та земельну ділянку, площею 1200 кв.м., розташовані по

АДРЕСА_1, а також право власності на недобудований житловий будинок, загальною площею 70 кв.м., розташований за тією ж адресою.

Вказані позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були об'єднані в одне провадження згідно з ухвалою суду від 19.10.2017 року.

В ході судового розгляду справи позивач-відповідач ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги і просила визнати за нею право забудовника щодо недобудованого нею житлового будинку, площею 70 кв.м., готовністю 46%, з господарськими спорудами - літньою кухнею 35 кв.м., двома прибудовами площею 6,10 кв.м. та 12,60 кв.м. , камінним погребом площею 12,60 кв.м., які знаходяться по АДРЕСА_1, з правом здачі їх в експлуатацію та отримання на її ім'я документів, що посвідчують право власності, а до реалізації такого права - визнати за нею право власності на будівельні матеріали, з яких побудовані вказані об'єкти нерухомості.

В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат ОСОБА_3 підтримали уточнені позовні вимоги і просять їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог.

В задоволенні позову ОСОБА_4 вони просять відмовити, вважаючи їх необґрунтованими.

Відповідач-позивач ОСОБА_4 та її представник - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги про визнання права власності на майно підтримали та просять їх задовольнити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 вони не визнали, вважаючи їх необґрунтованими. Так, вони стверджують, що хоча ОСОБА_2 і проживала деякий час із ОСОБА_11, однак права на спадкування за законом не має, оскільки один із подружжя визнається спадкоємцем за законом лише якщо він перебував у зареєстрованому шлюбі з померлою особою, причому правове значення тут має факт перебування в зареєстрованому шлюбі, а не наявність фактичних шлюбних відносин. Оскільки ОСОБА_2 не перебувала з ОСОБА_11 у зареєстрованому шлюбі, її позовні вимоги є безпідставними, а тому вони просять в їх задоволенні відмовити.

Представник відповідача Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області в судове засідання не з'явився, подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги ОСОБА_2 він визнав, не заперечуючи щодо визнання за нею права власності на будівельні матеріали. Позову ОСОБА_4 він не визнав.

Залучений судом до участі у справі в якості співвідповідача за первісним позовом ОСОБА_6 позову ОСОБА_2 не визнав та просить відмовити в задоволенні позовних вимог із тих же підстав, що й відповідач-позивач ОСОБА_4, котра є його матір'ю.

Залучена судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_9 в судове засідання не з'явилася, заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вона підтримала позовні вимоги ОСОБА_2 та просить задовольнити їх в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає первісний позов ОСОБА_2 обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_4 таким, що задоволенню не підлягає, із наступних підстав.

Судом встановлено, що у 1986-1994 роках ОСОБА_2 перебувала у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_11, проживаючи з ним у будинку по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_10 року ОСОБА_11 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, повторно виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деражнянського районного управління юстиції у Хмельницькій області.

За період спільного проживання у ОСОБА_2 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_12 року народився син ОСОБА_13.

Факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_11 у період з 1980 по 1989 роки підтверджується довідкою Воковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області №1651 від 15.12.2015 року.

Крім того, факт батьківства ОСОБА_11 відносно ОСОБА_13 встановлено рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 19.02.2016 року, ухваленим у цивільній справі №673/1638/15-ц за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту батьківства. При розгляді вказаної справи судом, зокрема, було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_11 спільно проживали АДРЕСА_5 з дня народження їхнього сина ОСОБА_13, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_12 року і до грудня 1994 року.

ІНФОРМАЦІЯ_13 року ОСОБА_13 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим виконавчим комітетом Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області.

Як вбачається із виписки з рішення загальних зборів уповноважених членів колгоспу імені Свердлова, смт. Вовковинці від 06.04.1989 року №2, згідно затвердженого проекту планування та забудови смт. Вовковинці ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Вовковинецької селищної Ради народних депутатів від 11.05.1989 року №28 затверджено постанову загальних зборів членів колгоспу про виділення земельної ділянки та постановлено звернутися до Деражнянської районної Ради народних депутатів для надання дозволу на будівництво.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Деражнянської районної Ради народних депутатів від 22.06.1989 року №71 ОСОБА_2 надано дозвіл на будівництво індивідуального жилого будинку на три кімнати, жилою площею 44,6 кв.м., та господарських будівель для особистого підсобного господарства, площею 50,0 кв.м., по АДРЕСА_12 на земельній ділянці площею 0,08 га, виділеній на підставі рішення загальних зборів членів колгоспу імені Свердлова від 06.04.1989 року №2, що підтверджується випискою із рішення, наявною в матеріалах справи.

Матеріалами справи також підтверджується, що ОСОБА_2 було у встановленому законом порядку отримано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, а також погоджено план забудови, що, зокрема, підтверджується актом виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель від 04.07.1989 року, складеним за участю районного архітектора та представника міського виконкому.

Разом із цим, як встановлено судом, фактично будинок ОСОБА_2 повністю збудований не був.

Згідно із технічним паспортом на будинок, виготовленим Деражнянським ГМП «Інвентаризатор» 11.05.2015 року, за адресою АДРЕСА_6 знаходиться об'єкт незавершеного будівництва, а саме: будинок (літ. А-1), загальною площею 85,90 кв.м., який складається із чотирьох кімнат: кімната 1, площею 16,80 кв.м., кімната 2, площею 18,80 кв.м., кімната 3, площею 21,20 кв.м., кімната 4, площею 13,20 кв.м.; літня кухня (літ. Б); прибудова (літ. б); прибудова (літ. Б-1); погріб (літ. б-2).

При цьому, із характеристики будівель і споруд вбачається, що будівництво будинку закінчено у 1990 році, проте простінки будинку збудовані частково, у ньому відсутні вікна, двері, підлога, опалення.

Відповідно до висновку експерта №93/16 від 10.01.2017 року, складеного за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи, ступінь будівельної готовності житлового будинку незавершеного будівництвом спірного будинковолодіння становить 46 %.

Як з'ясовано судом, на час проведення будівництва спірного будинку ОСОБА_2 перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_11, проте після їх припинення в кінці 1994 року вона

стала проживати у будинку її матері, за адресою АДРЕСА_2, а ОСОБА_11 залишився проживати АДРЕСА_7.

Довідкою Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області № 1438 від 17.09.2015 року підтверджується, що з 29.06.1983 року ОСОБА_2 значиться зареєстрованою за адресою АДРЕСА_8

Ця ж обставина підтверджується відомостями будинкової книги, копія якої наявна в матеріалах справи.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 стверджує, що будівництво будинку здійснювалося виключно за належні їй грошові кошти, а також кошти, яка надавала її мати, тоді як ОСОБА_11 свої кошти у будівництво не вкладав та участі у будівництві не приймав.

Судом приймаються до уваги такі її доводи, оскільки вони підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а будь-яких належних та допустимих доказів на їх спростування стороною відповідача не подано.

Так, факт придбання ОСОБА_2 та вартість будівельних матеріалів, зокрема, цегли, підтверджуються наявними в матеріалах копіями накладних №300 від 17.07.1986 року, № 152 від 30.07.1986 року та квитанцій №162 від 17.06.1986 року, №285 від 30.07.1986 року, №253 від 20.04.1989 року.

Аналізуючи вищенаведене, суд вважає, що будинок, розташований по АДРЕСА_1, є об'єктом незавершеного будівництва і його будівництво здійснювалося за кошти ОСОБА_2

Так, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У ЦК України крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного

будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Стаття 18 Закону України від 16.11.1992 року «Про основи містобудування» передбачає, що реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 року №1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Однак, як встановлено судом, спірний будинок у встановленому порядку введено в експлуатацію не було, тобто він не набув статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Визнання ж права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Зазначений висновок узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 року у справі № 6-159 цс15.

Таким чином, аналізуючи вищезазначене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає обґрунтованим посилання ОСОБА_2 на ст. 331 ЦК України, як на правову підставу заявлених нею позовних вимог, та приходить до висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_2 права забудовника щодо недобудованого нею житлового будинку, площею 70 кв.м. готовністю 46%, з господарськими спорудами - літньою кухнею, площею 35 кв.м. з двома прибудовами площею 6,10 та 12,60 кв.м., кам'яним погребом, площею 12,60 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1, з правом здачі їх в експлуатацію та отримання на її ім'я документів, що посвідчують право власності, визнавши за ОСОБА_2 право власності на будівельні матеріали, з яких вищевказані об'єкти побудовані.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в рівних частинах, в сумі по 3006 грн. 47 коп. з кожного.

Разом із цим, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 до Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області, суд керується наступним.

Відповідно до ст.ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Відповідно ч. 2 ст. 48 Цивільного процесуального кодексу України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Крім того, зі змісту положень ст. 30 ЦПК України (чинному на час подачі позовної заяви та на час розгляду справи з 06 .07.2016 року по 15.12.2017 року) вбачається, що відповідачем є особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.

За змістом ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто належним відповідачем у спорі про спадкування є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку.

Відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв'язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11, ОСОБА_2 визначила як відповідачів ОСОБА_4 та Вовковинецьку селищну раду Деражнянського району Хмельницької області.

Разом із цим, в ході судового розгляду встановлено, що фактично ОСОБА_2 стверджує про порушення її прав як спадкоємця після смерті ОСОБА_11 саме відповідачкою ОСОБА_4, котра є спадкоємцем за законом до майна померлого та претендує на спірне спадкове майно.

При цьому, вимоги ОСОБА_2 до Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області є неконкретизованими та в чому саме полягає їх суть є незрозумілим, оскільки ОСОБА_2 недоведено в чому саме полягає факт порушення невизнання чи оспорення її прав свобод чи інтересів саме вказаним відповідачем.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов'язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Зважаючи на викладене, з урахуванням того, що судом при розгляді справи встановлено, що фактично позовні вимоги ОСОБА_2 пред'явлені безпосередньо до відповідача ОСОБА_4, суд

вважає, що Вовковинецька селищна рада Деражнянського району Хмельницької області є неналежним відповідачем, а тому в задоволенні позову ОСОБА_2 до Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області слід відмовити.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області про визнання права власності на майно, суд керується наступним.

Правовідносини, що склалися між сторонами в цій частині позовних вимог, стосуються їхніх прав та обов'язків, які виникли після смерті ОСОБА_11

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як встановлено судом, з 17.08.1999 року і до моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_10 року ОСОБА_11 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Факт реєстрації їхнього шлюбу підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3, виданим Згароцькою сільською радою Деражнянського району Хмельницької області.

ІНФОРМАЦІЯ_11 року у них народився син ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_4 виданим тією ж сільською радою.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилається на те, що вона разом із ОСОБА_11 проживала в АДРЕСА_9 вела разом із ним спільне господарство, проводила ремонт у недобудованому будинку за вказаною адресою, будівництво якого було розпочато ОСОБА_11 спільно з ОСОБА_2, проте всіх необхідних документів на будинок вони не оформили через брак грошових коштів. При цьому, стверджує ОСОБА_4, у будинку залишились невиконаними лише внутрішні роботи, частка яких є незначною.

З огляду на наведене, ОСОБА_4, як така, що проживала однією сім'єю із спадкодавцем на момент його смерті, у відповідності до ст.ст. 368, 376, 1279 ЦК України та ст.ст. 70, 74 СК України, просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на самовільно зведену літню кухню (що складається з двох кімнат, веранди, з надвірними будівлями) та земельну ділянку, площею 1200 кв.м., а також право власності на недобудований житловий будинок, загальною площею 70 кв.м., розташовані по АДРЕСА_1.

З'ясовуючи обґрунтованість таких доводів ОСОБА_4, судом приймається до уваги те, що відповідно до частин третьої-четвертої ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із ч.1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-

якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Враховуючи те, що предметом спору є об'єкт незавершеного будівництва, який належав померлому ОСОБА_11, суд також враховує роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені в пункті 7 постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до яких якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, а також пункту 8, за яким якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов'язки як забудовника входять до складу спадщини.

Як вбачається із довідки Згароцької сільської ради Деражнянського району Хмельницької області №644 від 15.08.2016 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_11 з 1998 року по 2004 рік проживали в АДРЕСА_10

Водночас, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували наведені ОСОБА_4 обставини щодо факту спільного з ОСОБА_11 будівництва та ремонту спірного будинку та господарських будівель, нею не подано.

Крім того, ОСОБА_4 не надано жодних доказів, які б підтверджували право власності ОСОБА_11 на спірний будинок, а також факт отримання ним правовстановлюючих документів на таке майно після реєстрації його шлюбу з ОСОБА_4 17.08.1999 року.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.1980 року будинок, розташований по АДРЕСА_1, перейшов із власності ОСОБА_15 у власність ОСОБА_10

Так, в справі наявні лише копії протоколів засідання правління колгоспу імені Свердлова смт. Вовковинці від 28.03.1984 року №;3 та зборів уповноважених колгоспників цього колгоспу від 06.04.1989 року №2, з яких вбачається, що зборами було вирішено надати ОСОБА_11 довідку для оформлення купівлі будинку і виділити йому земельну ділянку площею 0,03 га.

Разом з тим, документів, які б підтверджували право власності ОСОБА_11 на вказане нерухоме майно, матеріали справи не містять.

Поряд з наведеними вище доказами, судом приймаються до уваги показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18, які узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом письмовими доказами.

Зокрема, свідок ОСОБА_10 дав суду показання, що в 1983 році він продав належний йому будинок, розташований по АДРЕСА_1, ОСОБА_2 за 600 крб. Гроші він отримував особисто від ОСОБА_2, про що в подальшому видав їй письмову розписку, а також передав їй усі документи на будинок. Він також підтвердив, що ОСОБА_2 та її батько працювали на цегляному заводі, заробляючи будівельні матеріали для добудови будинку. ОСОБА_11 на цегляному заводі не працював, проте чи приймав він особисто участь у будівництві будинку, свідкові невідомо.

Аналогічні показання дали свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17, котрі, крім того дали показання, що ОСОБА_11 участі у будівництві будинку не приймав, оскільки був схильний до вживання спиртних напоїв, а будівництво фактично здійснювали батьки ОСОБА_2

В свою чергу свідок ОСОБА_18, котрий проживає у громадянському шлюбі із ОСОБА_2, підтвердив, що з 1994 року по 2004 рік ОСОБА_2 з її сином ОСОБА_13 проживала АДРЕСА_7, у приміщенні літньої кухні. Будівництво на території господарства, а також усі внутрішні роботи у будівлях здійснювалися ОСОБА_2, а не ОСОБА_11

При цьому, суд критично оцінює показання свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22, котрі пояснили, що будинок у ОСОБА_10 придбав ОСОБА_11 і в подальшому він же здійснював будівництво нового будинку та придбавав будівельні матеріали для цього, оскільки такі показання свідків є суперечливими та не підтверджуються будь-якими іншими належними та допустимими доказами, наявними у справі.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Разом із тим, ОСОБА_4 не подано жодних доказів, які б вказували на те, що її права, свободи чи законні інтереси є порушеними, невизнаними або оспорюваними як відповідачами по справі, так і будь-якими іншими особами. Зокрема, із наявних у справі письмових доказів не вбачається, що ОСОБА_4 у встановленому законом порядку зверталася до органів нотаріату із заявою про оформлення спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_11 та що в реалізації такого її права їй було відмовлено.

З'ясовано судом і те, що спадкова справа після смерті ОСОБА_11 не заводилась, що підтверджується довідкою Першої Хмельницької державної нотаріальної контори № 3276/02-14 від 27.12.2016 року. Із цієї ж довідки вбачається, що спадкоємцем до майна померлого ОСОБА_11 за законом був його син ОСОБА_13, проте у зв'язку зі смертю останнього ІНФОРМАЦІЯ_13 року спадщина, у відповідності до ст. 1276 ЦК України, перейшла до його матері ОСОБА_2, котра звернулася до вказаної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_11

Разом з тим, суд вважає безпідставним посилання ОСОБА_4 як на підставу своїм вимог на ст. 1279 ЦК України, відповідно до якої спадкоємці, які протягом не менш як одного року до часу відкриття спадщини проживали разом із спадкодавцем однією сім'єю, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку в розмірі частки у спадщині, яка їм належить. Спадкоємці, які разом із спадкодавцем були співвласниками майна, мають переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ їм у натурі цього майна, у межах їхньої частки у спадщині, якщо це не порушує інтересів інших спадкоємців, що мають істотне значення.

Аналізуючи зміст даної статті, суд вважає, що її положення стосуються лише певних речей, належних спадкодавцеві, якими користувалися спадкоємці для задоволення своїх особистих побутових потреб та могли звикнути до них, а тому, виходячи із предмета

позову та змісту позовних вимог, положення ст. 1279 ЦК не підлягають застосуванню судом при вирішенні даного спору.

Крім того, не заслуговують на увагу суду і посилання ОСОБА_4 на положення ч.1 ст. 70 СК України, оскільки вказана норма стосується правовідносин щодо поділу майна подружжя.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_4 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_11 права власності на самовільно зведену літню кухню, земельну ділянку та недобудований житловий будинок, розташовані по АДРЕСА_1.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2, право забудовника щодо недобудованого нею житлового будинку, площею 70 кв.м. готовністю 46%, з господарськими спорудами - літньою кухнею, площею 35 кв.м. з двома прибудовами площею 6,10 та 12,60 кв.м., кам'яним погребом, площею 12,60 кв.м., що розташовані по АДРЕСА_1, з правом здачі їх в експлуатацію та отримання на її ім'я документів, що посвідчують право власності, визнавши за ОСОБА_2 право власності на будівельні матеріали, з яких вищевказані об'єкти побудовані.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 судові витрати в рівних частинах в сумі по 3006 грн. 47 коп. з кожного.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та Вовковинецької селищної ради Деражнянського району Хмельницької області - відмовити.

Складання повного рішення було відкладено на строк не більш як десять днів з дня закінчення розгляду справи, у зв'язку з чим строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Хмельницької області через Деражнянський районний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи при проголошенні рішення суду суддя не оголошує:

Позивач - ОСОБА_2, зареєстрована АДРЕСА_11, реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомий;

Відповідач - Вовковинецька сільська рада Деражнянського району Хмельницької області, , адреса: 32223, смт. Вовковинці Деражнянський район Хмельницька область, вул. Миру, 24.

Відповідач - позивач ОСОБА_4, зареєстрована та проживає АДРЕСА_5, паспорт серії НОМЕР_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомий.

Повне рішення складено 04.09.2018 року.

Суддя: О. С. Дворнін