ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018 року

м.Суми

Справа №589/2364/17

Номер провадження 22-ц/788/1316/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач - Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації

відповідач - ОСОБА_1;

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 лютого 2018 року, в складі судді Литвинко Т.В., ухвалене у м. Шостка, повний текст якого складений 03 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

03 липня 2017 року Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом, мотивуючи тим, що відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999, Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної ради м. Чернігова 19 травня 2005 року інваліду війни ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованому по АДРЕСА_1, був виданий безоплатно у користування легковий автомобіль марки ЗАЗ «Таврія-Нова», модель 1102006, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 18412 грн. 80 коп.

Оскільки ОСОБА_2, згідно з медичною довідкою щодо придатності до керування транспортним засобом від 20 липня 2005 року, виявився непридатним до керування автомобілем, за його заявою від 22 серпня 2005 року керування автомобілем було передано його онуці ОСОБА_1, яка на той час була зареєстрована за однією адресою з інвалідом.

Через два роки, у зв'язку з закінченням строку попереднього доручення на керування автомобілем, за заявою інваліда від 01 жовтня 2007 року, Головним управлінням праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації строк доручення було продовжено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 помер, а після його смерті автомобіль залишився у користуванні його онуки ОСОБА_1, яка зареєстрована по АДРЕСА_2.

Оскільки відповідач не має законних підстав використовувати транспортний засіб, який був виданий безоплатно у користування її діду, як інваліду війни, просив вилучити у ОСОБА_1 на користь Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної адміністрації легковий автомобіль марки «ЗАЗ» Таврія Нова», модель 1102006, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, білого кольору, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду 12 лютого 2018 року в задоволенні позову Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації відмовлено.

В апеляційній скарзі Департамент соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив той факт, що у зв'язку з закінченням терміну попереднього доручення на право керування автомобілем, ОСОБА_2 повторно подав заяву про надання дозволу на право керування автомобілем на ім'я своєї онуки ОСОБА_1 та пакет документів, згідно з якими місце реєстрації ОСОБА_1 було місцем реєстрації її діда. Оскільки відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, після смерті особи з інвалідністю автомобіль перебуває на зберіганні у членів сім'ї померлої особи з інвалідністю, а відповідно до транспортної справи, єдиною особою, що могла здійснювати керування автомобілем є онука ОСОБА_2 - ОСОБА_1, тому автомобіль підлягає поверненню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що строк дії доручення на керування автомобілем закінчився 08 жовтня 2009 року, а у червні 2010 року вона знялася з реєстрації місця проживання в АДРЕСА_1 та переїхала до м. Шостка де і зареєструвала своє місце проживання. Вказаним дорученням їй було надано лише право на управління автомобілем, а не користування ним. На час смерті свого діда ОСОБА_2 спільно з ним вона не проживала і відповідно не була членом його сім'ї.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно з копією акту приймання-передачі транспортного засобу від 20 травня 2005 року, ОСОБА_2, як інваліду війни, видано безоплатно у користування легковий автомобіль категорії М1, марки ЗАЗ «Таврія», модель 1102006, білого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4, номер кузова НОМЕР_2, номер двигуна НОМЕР_3, вартістю 18412 грн. 80 коп.

У зв'язку з наявністю протипоказань до водіння автомобіля у інваліда ОСОБА_2, Головним управлінням праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації згідно з Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 1997 року № 999, дозволено видати доручення на управління автомобілем «Таврія» ОСОБА_1 строком на 2 роки (а.с. 10).

08 жовтня 2007 року Головним управлінням праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації у зв'язку з закінченням строку попереднього доручення на керування автомобілем за заявою ОСОБА_2 строк доручення було продовжено на два роки (а.с. 12).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 листопада 2014 року (а.с. 16).

18 грудня 2014 року за вихідним № 17719 Департаментом соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації відповідачу надіслано лист з вимогою з'явитися для вирішення питання про подальшу реалізацію автомобіля, яким був забезпечений ОСОБА_2 (а.с. 14).

17 січня 2015 року позивач повторно надіслав на адресу ОСОБА_1 вище вказану вимогу (а.с. 15).

Відповідно до довідки КП «Деснянське» Чернігівської міської ради від 26 січня 2015 року ОСОБА_2 на день смерті був зареєстрований по АДРЕСА_1 один.

Згідно з повідомленням Сумського ВП ГУНП в Сумській області № 6034/55/02-17 від 25 квітня 2017 року, ймовірно використання державного майна здійснюється громадянкою ОСОБА_1, яка зареєстрована в АДРЕСА_2 з 11 червня 2010 року (а.с. 18).

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог мотивоване тим, що будь яких доказів, що відповідач на даний час володіє спірним транспортним засобом або повинна була ним володіти, позивач не надав.

Крім того, лист Сумського ВП ГУНП в Сумській області від 25 квітня 2017 року не є доказом того, що ОСОБА_1 дійсно користується і володіє транспортним засобом, оскільки вказаний лист носить характер припущення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 387 ЦК України закріплено право витребування власником свого майна у особи, яка безпідставно заволоділа цим майном.

Згідно з ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

За ч. ч. 1, 2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно, або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави зобов'язана повернути це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте згодом відпала. Положення даної статті застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У пункті 19 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року роз'яснено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Відповідно до п. п. 6, 12 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями (далі Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999, інвалід, законний представник дитини-інваліда отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Після закінчення зазначеного строку інвалід може користуватися таким автомобілем до отримання нового або повернути його головному управлінню соціального захисту чи управлінню виконавчої дирекції на умовах згідно з пунктом 14 цього Порядку.

Реєстраційні документи на автомобіль оформляються на інвалідів, а дітям-інвалідам - на їх законних представників.

У реєстраційних документах на автомобіль підрозділом МВС робиться відмітка про видачу автомобіля головним управлінням соціального захисту, передачу права керування автомобілем члену сім'ї (у разі потреби), а також про заборону відчуження автомобіля.

Пунктом 32 Порядку передбачено, що у разі коли під час експлуатації автомобіля у інваліда, члена сім'ї, якому передано право керування автомобілем, або законного представника дитини-інваліда виявляються протипоказання до керування ним, питання про передачу права керування автомобілем члену сім'ї, який проживає і зареєстрований за місцем проживання та реєстрації інваліда або в одному населеному пункті з ним, вирішується у кожному конкретному випадку для інвалідів (крім інвалідів унаслідок трудового каліцтва) - за рішенням головного управління соціального захисту згідно з клопотанням районного управління соціального захисту, а для інвалідів унаслідок трудового каліцтва - за рішенням управління виконавчої дирекції.

Суд першої інстанції, врахувавши зазначені норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку, що спірний автомобіль не підлягає вилученню у відповідача, оскільки правових підстав для цього немає.

Убачається, що головним управлінням праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації у зв'язку з наявністю протипоказань до водіння автомобіля у інваліда ОСОБА_2, було дозволено видати доручення на управління його автомобілем його онуці ОСОБА_1 строком на два роки, а в подальшому, за заявою ОСОБА_2 від 01 жовтня 2007 року, строк доручення продовжено ще на два роки.

Таким чином, строк дії доручення на керування автомобілем ЗАЗ «Таврія», що був безоплатно наданий ОСОБА_2 Департаментом соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, як інваліду війни, закінчився у жовтні 2009 року.

В матеріалах справи відсутні дані про те, що з жовтня 2009 року головним управлінням праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації надавалось доручення на ім'я ОСОБА_1 на продовження строку керування нею спірним автомобілем.

Слід також зазначити, що відповідачу було надано тільки право на управління спірним автомобілем, а не користування ним, як передбачено Порядком. Будь - яких реєстраційних документів з записами на право користування автомобілем позивач суду не надав.

Таким чином, ОСОБА_1 не має ніяких зобов'язань перед управлінням соціального захисту щодо виданого ОСОБА_2 транспортного засобу, в тому числі і щодо його повернення, оскільки на час закінчення строку дії доручення, а саме 2009 рік, ОСОБА_2 був живий, іншого доручення на право керування автомобілем відповідачу не надавав, а тому відносини щодо користування та володіння спірним автомобілем існували виключно між ОСОБА_3 та позивачем.

Як вбачається з довідки КП «Деснянське» № 307 від 26 січня 2015 року, на день смерті ОСОБА_2 був зареєстрований один по АДРЕСА_1. Тобто, спільно з останнім ОСОБА_1 на час смерті свого діда не проживала і відповідно не була членом його сім'ї. Як зазначено в повідомленні Сумського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_1 з 11 червня 2010 року зареєстрована по АДРЕСА_1 а тому посилання Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації в апеляційній скарзі на те, що вона є єдиною особою, що могла здійснювати керування автомобілем, який був наданий ОСОБА_2, як інваліду війни, і на момент його смерті автомобіль перебуває саме у неї, є припущенням.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції були правильно застосовані норми матеріального та додержані норми процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ч. 1 ст. 369, ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко

С.С.Ткачук