Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 569/10867/15-ц

провадження № 61-19776св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2017 року у складі судді

Денисюка П. Д. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 04 травня 2017 року у складі суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»(далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність банку.

Позовна заява мотивована тим, що 04 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 1701/0608/71-095, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в розмірі 95 000,00 доларів США зі сплатою

11,9 % відсотків річних, строком до 03 червня 2031 року. Для забезпечення виконання зобов'язання за вказаним договором того ж дня між сторонами у справі було укладено іпотечний договір № 1701/0608/71-095-Z-1, згідно умов якого відповідач передала в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою в АДРЕСА_1. Зобов'язання за кредитним договором Банк виконав належним чином, а ОСОБА_4 свої зобов'язання належним чином не виконує у результаті чого у неї утворилася заборгованість в розмірі 1 793 657, 24 грн.

У зв'язку з викладеним просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 1701/0608/71-095 від 04 червня 2008 року звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» домоволодіння і земельної ділянки, площею 0, 0594 га, що знаходяться за адресою в АДРЕСА_1 та визнати за банком право власності.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого

2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 04 травня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відсутні з огляду на те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання у такий спосіб.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк»,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли необґрунтованого висновку відмовляючи Банку у задоволенні позову, у зв'язку з тим, що неправильно застосовано норми статтей 572, 589, 610 ЦК України та статтей 12, 33 Закону України «Про іпотеку», якими врегульовані спірні правовідносини, а також не застосував обов'язкові для судів правові висновки Верховного Суду України у подібних спорах, сформульовані у справах № 6-124цс13 від 11 грудня 2013 року, №6-1219цс16 від 26 вересня 2016 року та №6-1625цс від 26 жовтня 2016року. Вказують, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотеко держателем можливе як за допомогою позасудового врегулювання, так і в судовому порядку, а тому судові рішення не відповідають вимогам чинного законодавства.

Заперечення на касаційну скаргу не подавались.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 04 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та

ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 1701/0608/71-095, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 95 000,00 доларів США зі сплатою 11,9 % відсотків річних на строком до 03 червня 2031 року (а. с. 8-12).

Того ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та відповідачем було укладено іпотечний договір №1701/0608/71-095-Z-1, згідно якого остання передала в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 та належать іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 04 червня 2008 року (а. с. 25-28).

У висновку інженерно-технічної експертизи від 30 грудня 2016 року

№ 7437-7438 зазначено, що ринкова вартість спірного житлового будинку з надвірними будівлями площею 215,7 кв. м становить 2 579 000,00 грн та земельної ділянки площею 0,0594 га становить 191 000,00 грн (а. с.194-209).

25 лютого 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ВАТ «Сведбанк» як кредитора у зобов'язанні (а. с. 38-45).

ОСОБА_4 не виконує взятих на себе обов'язків за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 08 липня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 1 793 657,24 грн, яка складається із тіла кредиту в розмірі 1 484 713,88 грн, відсотків у розмірі 239 158,39 грн, пені - 65 667,68 грн та

суми за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 470,81 та суми за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках -

3 646,48 грн. Письмова вимога ПАТ «Дельта Банк» про погашення боргу та наслідки її невиконання у виді звернення стягнення на предмет іпотеки направлена відповідачу 16 липня 2015 року та була залишена останньою без задоволення (а. с. 34).

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею

37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим, у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті

3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей

36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Саме такий правовий висновок зробила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

У пункті 12 іпотечного договору від 4 червня 2008 року

№ 1701/0608/71-095-Z-1 (а. с. 27) сторони обумовили такі способи задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (підпункт 12.1), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 12.2) і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження, викладене у підпунктах 12.3.1 і 12.3.2.

Підпунктом 12.3.1 встановлено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, передбаченому статтею 37 ЗУ «Про іпотеку». У випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої цим підпунктом, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Суди першої та апеляційної інстанцій, врахувавши наведені обставини справи, дійшли правильного висновку про те, що позивач не реалізував передбаченого договором способу позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання, а умовами іпотечного договору не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього у судовому порядку.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі належним чином оцінених доказів та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що суд не наділений повноваженнями вирішувати питання пропередачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, оскільки таке питання вирішується в позасудовому порядку.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальний частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 04 травня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик