Справа №718/1309/18
Провадження №2/718/419/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

18.10.2018 року

Кіцманський районний суд Чернівецької області

у складі: головуючого - судді Олексюк Т.І.

секретаря - Пітак О.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, від імені якого виступає ОСОБА_2, звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.05.2017 року ОСОБА_3 зобовязалась повернути йому гроші в сумі 3228 гривень, про що власноруч склала письмове зобовязання і яке написане в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6. 17.05.2018 року ОСОБА_3 була відправлена досудова вимога, але остання на неї ніяк не відреагувала. Посилаючись на ст.ст.11, 207, 509, 526, 610 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_3 зазначену суму боргу.

У відзиві на позову заяву відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що зі змісту розписки випливає, що 20.05.2017 року позивач не позичав їй грошей, а розписка була написана відповідачем як певна гарантія надання позивачу /незрозуміло чому/ послуг з оформлення "інвентарної справи на хату", придбання певного майна, здійснити ряд дій, а отже, між сторонами не виникли відносини, які випливають з договору позики, у звязку із чим відсутні правові підстави для стягнення боргу. З наданої суду розписки не зрозуміло, які підстави були у позивача для отримання такої розписки, до якої категорії цивільних правовідносин можна віднести такий документ і які наслідки може мати така розписка без вказівки всіх істотних умов, які покладаються на укладення певних угод, правочинів, договорів. Зокрема без підпису та вказівки на терміни та строки виконання умов розписки. Позивач жодним допустимим доказом не довів факту виникнення між сторонами певних правовідносин для визнання її боржником перед позивачем.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги, пояснивши, що у травні 2017 року відповідач зобовязалась повернути 3228 гривень по розписці, але це не є позика, син відповідачки побив його та з іншими особами з 13 на 14 травня викрав 2000 гривень та речі, а відповідачка зобовязалась все повернути. Відомості по даному факту були внесені до ЄРДР, кримінальне провадження було закрито і вироку не ухвалено.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав заявлені вимоги вказуючи також, що будь-яке зобовязання, з якого виникло зобовязання про повернення коштів, не є визначальним, існує сам факт зобовязання і це не є боргове зобовязання. Немає значення, з чого виникло зобовязання, зазначення у розписці «повернути кошти» свідчить про обовязок їх «виплатити» і для цього було багато причин: конфлікт між позивачем і сином позивачки, поділ спадщини, поновити документи тощо. Підпису у розписці немає, але є прізвище відповідачки і цього достатньо для посвідчення розписки. І з цього приводу є розяснення постанови Вищого господарського суду України за № 14 від 17.12.2013 року.

Відповідач ОСОБА_3 позову не визнала, пояснивши, що розписку писала, але під тиском під диктовку позивача і не при свідках, коштів вона не позичала, позивач сказав, що якщо вона поверни кошти, то він відмовиться від написаної до поліції заяви відносно сина ОСОБА_7, який начебто виламав двері та побив його.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що розписка надана як боргова, але документ не підписаний. Якщо розглядати розписку як борговий документ, то вона не відповідає вимогам ст.1046 ЦК України. З приводу цього є правова позиція ВСУ у справі № 6-63цс13 від 18.09.2013р. Спір стосується повернення коштів, але не зясовано, наслідком яких дій є таке зобовязання. Крім того, наголошувала на надмірно завищеному розмірі заявлених позивачем витрат на правничу допомогу.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що має місце розписка наступного змісту «Я, ОСОБА_3 зобовязуюсь повернути гроші 3228 і беру обовязок зробити інвентарну справу по хаті. Анулювати питання раніше позичених грошей у мене. Купити телевізор, холодильник, газову плитку 4-х камфорну, морозильну камеру, заказати памятник на маму. Мамин земельний пай віддати сестрі Марусі. Повернути земельну ділянку на протязі 3-х місяців, якщо це буде потрібно, у лікуванні проплачувати. 20.05.2017р., субота, ОСОБА_3, свідок: ОСОБА_5 Вас. (підпис), свідок: ОСОБА_6 Вас. (підпис), свідок ОСОБА_1 (підпис)»

Згідно ст.11 ЦК України Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як передбачено статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. (ВСУ у справі № 6-1967цс15, постанова від 11.11.2015р.).

Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобовязань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобовязанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобовязанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 509 міститься у главі 47 «Поняття зобовязання. Сторони зобовязання» Розділу І «Загальні положення про зобовязання» Книги 5 «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України.

Стаття 526 міститься у главі 48 «Виконання зобовязання» Розділу І «Загальні положення про зобовязання» Книги 5 «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України.

Стаття 610 міститься у главі 51 «Правові наслідки порушення зобовязання. Відповідальність за порушення зобовязання» Стаття 526 міститься у главі 48 «Виконання зобовязання» Розділу І «Загальні положення про зобовязання» Книги 5 «Зобов`язальне право» Цивільного кодексу України.

Для застосування вищенаведених загальних норм цивільного законодавства необхідно встановити спеціальну норму, яка регулює певні, конкретно визначені, правовідносини, які виникли поміж сторонами у даному спорі.

Види зобовязань передбачені Розділом ІІ «Загальні положення про договір», Розділом ІІІ «Окремі види зобовязань» Підрозділом і «Договірні зобовязання» та Підрозділом 2 «Недоговірні зобовязання» Цивільного кодексу України.

Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013 року при розгляді справи № 6-63цс13 висловив наступну правову позицію.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Верховний Суд у постанові від 18.04.2018 року при розгляді справи № 61-4621св18 зазначив, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.

У позовній заяві зазначено про стягнення саме суми боргу, однак у судовому засіданні позивач та його представник категорично заперечували стосовно виникнення між сторонами правовідносин, які випливають з договору позики.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Як визначено у статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вимоги про стягнення боргу саме за договором позики позивач не заявляє.

Позивачем у заявленому позові не наведено підстави для стягнення коштів, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене, ст.ст. 202, 203, 207, 509, 526, 610, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 11, 13, 49, 76-81, 89, 141, 264, 352, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 23.10.2018 року.

Суддя: