Справа № 509/3294/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року смт.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Осадченко С.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4

до

Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області

про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивачі звернулись до суду з зазначеним вище позовом до відповідача, посилаючись на те, що у 1977 році позивачці ОСОБА_1, у 1997 році позивачці ОСОБА_2, у 1983 році позивачці ОСОБА_3 і у 1963 році позивачці ОСОБА_4 було надано у користування частини житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. З того часу і до теперішнього часу, кожна з позивачів разом зі своїми сім'ями, відкрито і безперервно користуються своїми частинами вказаного вище будинку, підтримують їх в належному стані, сплачують всі комунальні та інші платежі. На сьогоднішній день вони бажають оформити та зареєструвати права власності на свої частини цього будинку. Для цього вони звертались до Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району, де їм було порекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання.

З наведених підстав позивачі просили суд визнати за ними право власності за набувальною давністю на зазначені частини житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачі в судове засідання не з'явилися, але надали суду заяву, якою свої позовні вимоги підтримали та просили про розгляд справи у їх відсутність.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву, якою повідомив, що не заперечує проти задоволення позову та просив про розгляд справи у його відсутність.

Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - визнання права.

Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова), відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до п. 11 Постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до п. 12 Постанови, ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК.

Відповідно до п. 13 Постанови, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Відповідно до п. 14 Постанови, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Як встановлено судом, у 1977 році позивачці ОСОБА_1, у 1997 році позивачці ОСОБА_2, у 1983 році позивачці ОСОБА_3 і у 1963 році позивачці ОСОБА_4 було надано у користування частини житлового будинку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 55 від 15.08.1997 р. вищевказаному житловому будинку було присвоєно адресу: АДРЕСА_1.

Згідно довідки інженера з інвентаризації нерухомого майна ФО-П ОСОБА_5 за вих. № 32 від 30.05.2018 р., домоволодіння по АДРЕСА_1, складається з 4-х частин: 22/100 частини належать позивачці ОСОБА_1, 27/100 частини належать позивачці ОСОБА_2, 31/100 частини належать позивачці ОСОБА_3, 20/100 частини належать позивачці ОСОБА_4

Згідно актів про встановлення факту проживання від 09.08.2018 р., складених депутатом Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району ОСОБА_6, було встановлено, що позивачі більше 10 років постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно квитанцій про оплату комунальних послуг, позивачі своєчасно і постійно сплачують за електропостачання, водопостачання та газопостачання.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачі безперервно володіють вказаним вище нерухомим майном більше десяти років поспіль і тому мають право набути право власності на це майно за набувальною давністю, як це передбачено ст. 344 ЦК України.

При цьому представник відповідача не заперечував проти задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 3-7, 10-13, 18, 76-83, 95, 200, 258, 259, 263-268, 272-273 ЦПК України, ст.ст. 328, 392, 344, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, п.п. 9-14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, рнокпп: НОМЕР_1, право власності за набувальною давністю на 22/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, позначеного на плані під літ. «А», загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 35,0 кв.м., під літ. «В» - сарай, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, рнокпп: НОМЕР_2, право власності за набувальною давністю на 27/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, позначеного на плані під літ. «А», загальною площею 76,3 кв.м., житловою площею 36,3 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, рнокпп: НОМЕР_3, право власності за набувальною давністю на 31/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, позначеного на плані під літ. «А», загальною площею 88,2 кв.м., житловою площею 46,2 кв.м., під літ. «Б» - котельня, під літ. «Г» - літній душ, під літ. «Д» - гараж, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, рнокпп: НОМЕР_4, право власності за набувальною давністю на 20/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, позначеного на плані під літ. «А», загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 31,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Суддя: А.І.Бочаров