АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/43/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 53 Коцюбинська Ю. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

суддів Новікова О.М.,

Храпка В.Д., Ювшина В.І.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Іноземного підприємства ( ІП) «Агро-Вільд Україна» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а :
У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 08 серпня 2014 року був прийнятий на посаду начальника цеху контрольно-вимірювальних приладів і автоматики ІП «Агро-Вільд Україна» відповідно до наказу № АВ-30.

У зв`язку з оголошеною в країні мобілізацією згідно з наказом Міністра оборони України № 179 від 20.03.2017 року був прийнятий на військову службу за контрактом до Збройних сил України і 29.03.2017 року призначений на посаду старшого офіцера відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Жашківського районного військового комісаріату Черкаської області.

Відповідач був проінформований про перебування позивача на військовій службі.

У липні 2017 року відповідач повідомив, що ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та додано копію наказу № АВ 108 к/тр від 14.07.2017 року про звільнення з роботи.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, тому просив суд поновити його на посаді начальника КВП і А ІП «Агро-Вільд України», стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 071 грн. 27 коп. та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць вимушеного прогулу в сумі 3 357 грн. 09 коп.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника КВП і А ІП «Агро-Вільд Україна».

Стягнуто з ІП «Агро-Вільд Україна» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення та до моменту фактичного відновлення на посаді.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за 1 (один) місяць вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі ІП «Агро-Вільд Україна» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. При цьому вказує, що рішення суду незаконне та винесене із порушенням чинного законодавства України.

Апелянт вказує на те, що відповідача звільнено з роботи на підставі діючого трудового законодавства в період закінчення особливого періоду.

Заслухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень ЦПК України, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 було незаконно звільнено із займаної посади, оскільки чинним законодавством не передбачено розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

З матеріалів справи вбачається, що 08 травня 2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду начальника цеху контрольно-вимірювальних приладів і автоматики ІП «Агро-Вільд Україна», що підтверджується записом в трудові книжці.

З 08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції, що підтверджується довідкою військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 19.10.2015 року № 5860/1 (а.с. 8) та є учасником бойових дій згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 від 31.03.2016 року (а.с. 9).

Наказом Міністра оборони України від 20.03.2017 року № 179 старший лейтенант запасу ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом до Збройних Сил України і призначений старшим офіцером відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу Жашківського районного військового комісаріату Черкаської області оперативного командування «Північ», ВОС 2904003 (а.с. 10).

Відповідач був проінформований про перебування позивача на військовій службі.

Наказом № АВ 108 к/тр від 14 липня 2017 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропоновано забрати трудову книжку.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з нормою ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Тобто дія особливого періоду, під час якого за працівником зберігається робоче місце та середній заробіток відповідно до ст. 119 КЗпП України, починається з моменту оголошення рішення про мобілізацію, включає строк проведення мобілізації або строк дії воєнного стану і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року № 1275-VII поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: «Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом».

З вищевказаного Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації.

Мобілізація передбачає комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Проте, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Чіткого порядку припинення особливого періоду законом не визначено.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено також поняття демобілізації, як комплексу заходів, що проводяться з метою планомірного переведення Збройних сил України, інших військових формувань, на організацію і режим мирного часу.

Апелянт посилається на те, що позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України 29.03.2017 року, тобто в той час, коли не діяв особливий період згідно з Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про оборону України». Тобто на ОСОБА_1 не розповсюджувались гарантії ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, оскільки Указами Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію, тобто розпочато особливий період.

Указом Президента України «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15» від 26 вересня 2016 року № 411/2016 прийнято рішення провести у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року N 15 «Про часткову мобілізацію», крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

При цьому рішення щодо проведення демобілізації Президентом України не приймалося.

Питання щодо наявності особливого періоду в державі поза періодом проведення мобілізації було предметом судового розгляду.

Вищий адміністративний суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа N 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Ураховуючи приведені вище доводи, а також листи Міністерства оборони України від 01.10.2015 року № 322/2/8417 та від 20.10.2016 року № 316/1/906, необхідно прийти до висновку, що закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період.

Указом Президента України не було оголошено демобілізацію, не скасовано особливий період у встановленому законом порядку, тому такий особливий період не є припиненим і діє дотепер.

Отже, колегія суддів відхиляє вказані посилання апеляційної скарги в цій частині і приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив спір, визнавши звільнення позивача незаконним.

Решта доводів апеляційної скарги не дають підстав для скасування або зміни рішення районного суду.

Керуючись ст.ст. 35, 375, 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу Іноземного підприємства «Агро-Вільд Україна» - залишити без задоволення.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови

Судді :

Повний текст постанови виготовлений 12 січня 2018 року.