Постанова

Іменем України

09 січня 2018 року

м. Київ

справа № 643/2507/16-ц

провадження № 61-602 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: КузнєцоваВ. О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року у складі судді Харченко А. М. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Бездітка В. М., Довгаль А. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15 серпня 2003 року. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час вона з відповідачем однією сім'єю не проживає. Діти залишились проживати з нею та перебувають на її утриманні.

Позивач вважала, що відповідач відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) зобов'язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей, тому просила стягнути з нього аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 10 тис. грн на кожну дитину, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У червні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, посилаючись на те, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час він з дружиною ОСОБА_4 та дітьми проживає у квартирі, яка належить йому на праві приватної власності. Зазначав, що на даний час ОСОБА_4 не працює і ніколи не працювала, життям дітей не цікавиться. Вихованням дітей займається він сам, а також купує одяг та продукти харчування.

З урахуванням викладеного ОСОБА_5 просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь аліменти на неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 1 250 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22 липня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на користь ОСОБА_4 на сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі по 1 тис. грн на кожну дитину щомісячно до їх повноліття, починаючи з 03 березня 2016 року. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що, з урахуванням вимог статей 180, 184 СК України, аліменти на неповнолітніх дітей мають бути стягнуті на користь ОСОБА_4 При цьому ОСОБА_5 не довів, що саме він утримує дітей та аліменти мають бути стягнуті на його користь.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що аліменти на неповнолітніх дітей мають бути стягнуті на користь ОСОБА_4

Апеляційний суд не переглядав рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, оскільки воно сторонами не оскаржувалось.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутні підстави для стягнення аліментів, оскільки діти проживають та утримуються разом з обома батьками у квартирі, яка належить заявнику на праві особистої приватної власності.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 грудня 2017 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, в ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не було порушено норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 180 СК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частиною третьою статті 181 СК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно.

Частиною першою статті 184 СК України (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що батьки дитини зобов'язані нести витрати з утримання дітей у розмірі передбаченому частиною третьою статті 181 СК України, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що аліменти на дітей повинні бути стягнуті із ОСОБА_5, оскільки останній не довів, що він утримує дітей. Крім того, правильно визначено розмір аліментів, з урахуванням положень статей 182, 184 СК України, обставин справи та наданих сторонами доказів, які належним чином оцінені .

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Карпенко

В.А. Стрільчук