Провадження № 2-о/161/214/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: головуючого - судді Кирилюк В.Ф.,

секретаря Самолюк І.М.

за участю: представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, ОСОБА_3 ОСОБА_4, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що вимушене переселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в червні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти України та окупації ОСОБА_3 ОСОБА_4 частини території Луганської області України.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначила, що вона народилася 18.02.1985 року у місті Луганськ, була зареєстрована та проживала за адресою: 91015 м. Луганськ, кварт. ЗарічнийАДРЕСА_1, що підтверджується паспортом громадянина України серії №002014366. Також, вона є матір'ю ОСОБА_5, 10.03.2010 р. н , що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЕД № 178080, видане Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції 30.03.2010 року. Після свого вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Луганської області, одружилася з ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕГ №134163. Після одруження змінила прізвище з ОСОБА_5 на Якимюк.

В червні 2016 року вона разом із неповнолітньою дочкою були вимушені переміститись з місця постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до АДРЕСА_2, де зараз проживають з неповнолітньою дочкою, а отже дана адреса являється їх фактичним місцем проживання, про що свідчать довідки про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 16.10.2014 року та від 25.09.2017 року за № № 0764/000013, 13, НОМЕР_1, дані довідки були дійсними на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року № 921-VIII, тобто станом на 13.01.2016 року, та відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діють безстроково.

Також вказує, що до початку збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 та подальшої окупації частини території Луганської області вона з донькою почувала себе повноцінною громадянкою держави, мала все необхідне, жила в оточенні близьких родичів, друзів, будувала плани на майбутнє, але війна на рідній землі зруйнувала їх життя.

До вимушеного переселення з окупованої території Луганської області, вона працювала на посаді директора філії ТОВ «Мікрокредит». Вона офіційно розлучена, з чоловіком стосунків не підтримують, він не цікавиться їх життям.

Приблизно з березня 2014 року в Луганську стали проходити акції протесту проти нового керівництва країни, протестуючі відмовлялись виконувати вказівки головних органів влади, по містулунали заклики до створення нових держав з ціллю приєднання їх до ОСОБА_3 ОСОБА_4, а на початку квітня 2014 року в Луганську під керівництвом російських військових розпочалися захоплення будівель Управління СБУ, Обласної Державної Адміністрації та інших адміністративних будівель міста, вони захоплювали державні установи, знімали українські прапори і встановлювали російські.

В кінці травня 2014 року проїзди з Луганська на контрольовану Україною територію, були перекриті блокпостами збройних формувань ОСОБА_3 ОСОБА_4, вводилась комендантська година. Вулицями Луганська, почала пересуватись військова техніка, бронетранспортери. Вона дуже хвилювалася за власне життя і життя своєї доньки, оскільки раніше ніколи не бачила такої кількості військової техніки та агресивно налаштованих людей зі зброєю.

З часом на території Луганська було розпочато жорстку російську пропаганду. В червні 2014 року на території так званої «ЛНР» припинилось мовлення українських телеканалів та радіопередач, замість яких в ефір виходили російські.

Дані обставини призвели до неможливості подальшого проживання у місті Луганськ, а тому внаслідок збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти України, вона із своєю донькою вимушена була переїхати в червні 2014 року до міста Луцька Волинської області, де довелося пристосовуватися до нових життєвих умов одній в чужому місті, фактично починати життя спочатку, шукати житло, роботу, влаштовувати дитину, все майно залишилося на окупованій території.

Вважає, що внаслідок саме збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 на території Луганської області та окупації ОСОБА_3 ОСОБА_4 частини території Луганської області України було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в червні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти України та окупації ОСОБА_3 ОСОБА_4 частини території Луганської області України.

В судовому засіданні представник заявника заявлені вимоги підтримала із зазначених у заяві підстав. Просила суд заяву задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України, представник заінтересованої особи ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, причин неявки суду не повідомили, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення представника заявника, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилася 18.02.1985 року у місті Луганськ, була зареєстрована та проживала за адресою: 91015 м. Луганськ, кварт. ЗарічнийАДРЕСА_1, що підтверджується паспортом громадянина України серії №002014366.

ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-ЕД № 178080, виданим Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції 30.03.2010 року.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 одружилася з ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕГ №134163. Після одруження змінила прізвище з ОСОБА_5 на Якимюк.

З 20.02.2014 року розпочалася тимчасова окупація території України, що підтверджується п. 2 ст. 1 Закону України №1207-VII від 15.04. 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Постановою Верховної ОСОБА_7 України "Про Заяву Верховної ОСОБА_7 України "Про відсіч збройній агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 та подолання її наслідків" №337-VIII від 21.04.2015 року було схвалено текст Заяви Верховної ОСОБА_7 України "Про відсіч збройній агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 та подолання її наслідків". З аналізу даної заяви вбачається, що 20.02.2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами ОСОБА_3 ОСОБА_4 порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил ОСОБА_3 ОСОБА_4, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і ОСОБА_3 ОСОБА_4 про статус та умови перебування Чорноморського флоту ОСОБА_3 ОСОБА_4 на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин.

З даної заяви Верховної ОСОБА_7 України слідує, що в кінці лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил ОСОБА_3 ОСОБА_4 захопили будівлі Кабінету Міністрів та Верховної Ради Автономної ОСОБА_8 Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил ОСОБА_3 ОСОБА_4, а Чорноморський флот ОСОБА_3 ОСОБА_4 заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної ОСОБА_8 Крим 16.03.2014 року провела референдум про входження Автономної ОСОБА_8 Крим до складу ОСОБА_3 ОСОБА_4, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім ОСОБА_3 ОСОБА_4, що підтверджується Резолюцією Генеральної ОСОБА_7 ООН 68/262 від 27.03.2014 року "Територіальна цілісність України".

17.03.2014 року Верховна ОСОБА_7 Автономної ОСОБА_8 Крим, розпущена постановою Верховної ОСОБА_7 України від 15.03.2014 №891-VII, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18.03.2014 року самозвані представники Верховної ОСОБА_7 Автономної ОСОБА_8 Крим підписали з президентом ОСОБА_3 ОСОБА_4 Путіним "Договір про прийняття до ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_8 Крим і створення у складі ОСОБА_3 ОСОБА_4 нових суб'єктів".

15.04.2014 року, з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною ОСОБА_7 України був прийнятий ОСОБА_9 про тимчасово окуповані території. ОСОБА_9 визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Незаконно анексувавши ОСОБА_8 Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами ОСОБА_3 ОСОБА_4 озброєні бандитські формування проголосили створення "Донецької народної республіки" (07.04.2014 року) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014 року).

Згідно з постановою Верховної ОСОБА_7 України №337-VIII від 21.04.2015 року "Про Заяву Верховної ОСОБА_7 України "Про відсіч збройній агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 та подолання її наслідків", зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.

Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян ОСОБА_3 ОСОБА_4, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил ОСОБА_3 ОСОБА_4, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами ОСОБА_3 ОСОБА_4 батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України.

11.05.2014 року на окупованій території Донецької і Луганської областей відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної ОСОБА_8» та «Донецької Народної ОСОБА_8».

23.08.2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил ОСОБА_3 ОСОБА_4, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних Сил ОСОБА_3 ОСОБА_4. Задіяння регулярних Збройних сил ОСОБА_3 ОСОБА_4 у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)».

На засіданні ОСОБА_7 Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня 2014 року у звязку з агресією ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29.08.2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил ОСОБА_3 ОСОБА_4 через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України».

Іррегулярні збройні формування, задіяні ОСОБА_3 ОСОБА_4 у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних Сил ОСОБА_3 ОСОБА_4 та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. ОСОБА_9 підтверджувалося численними затриманими громадянами ОСОБА_3 ОСОБА_4 та військовослужбовцями Збройних Сил ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Судом також визначено, що встановлення факту правомірності початкової інтервенції, яка мала наслідком за собою окупацію територій України, не є необхідним. Таким чином, даний міжнародний конфлікт може бути розслідуваний згідно норм Римського Статуту.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що ОСОБА_3 ОСОБА_4 чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань ОСОБА_3 ОСОБА_4, що складаються з регулярних зєднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони ОСОБА_3 ОСОБА_4, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам ОСОБА_3 ОСОБА_4, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Зазначене також підтверджується фактами численних затримань громадян ОСОБА_3 ОСОБА_4 та військовослужбовців Збройних Сил ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Так, за повідомленням прес-центру Служби безпеки України від 09 травня 2014 року, працівниками СБУ було отримано чергові докази безпосередньої участі спецслужб ОСОБА_3 ОСОБА_4 у подіях, які відбуваються на Сході України. 08 травня 2014 року, при спробі незаконного перетину державного кордону України поза пунктом пропуску в Луганській області, співробітниками СБУ та Державної прикордонної служби затримано двох громадян ОСОБА_3 ОСОБА_4, які за завданням російських спецслужб мали взяти участь у заходах екстремістського характеру. За свідченням одного з затриманих, громадянина РФ ОСОБА_10, безпосередньо перед відїздом до України він отримав інструктаж та завдання від співробітника Федеральної служби безпеки ОСОБА_3 ОСОБА_4, який надав сприяння у перетині державного кордону.

Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 05.09.2014 року, Мінський меморандум від 19.09.2014 року і «Комплекс заходів щодо виконання Мінських угод» від 12.02.2015 року), за якими ОСОБА_3 ОСОБА_4 та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов'язки по припиненню збройного конфлікту, ОСОБА_3 ОСОБА_4 з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 05.09.2014 року Мінського протоколу Збройні Сили ОСОБА_3 ОСОБА_4 та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих «гуманітарних конвоїв», які регулярно скеровуються ОСОБА_3 ОСОБА_4 на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання «Комплексу заходів щодо виконання Мінських угод» від 12.02.2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил.

Відповідно до щорічного звіту попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду від 04.12.2017 року міжнародний збройний конфлікт між Україною і ОСОБА_3 ОСОБА_4 розпочався не пізніше 26.02.2014 року, коли ОСОБА_3 ОСОБА_4 задіяла особовий склад своїх збройних сил для отримання контролю над частинами території України без згоди уряду України. У звіті йдеться про утиски кримських татар, насильницьке переміщення 179 заарештованих осіб на територію РФ, примусову мобілізацію на військову службу жителів Криму, зникнення і вбивства, жорстоке поводження, порушення права на справедливе судочинство, захоплення майна. Також вказується, що право міжнародних збройних конфліктів можна застосувати і після 18.03.2014 року в тій мірі, в якій ситуація на території Криму і Севастополя буде рівнозначна триваючому стану окупації.

Згідно зі статтею 1 Закону України №1932-ХІІ від 06.12.1991 року "Про оборону України" збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4, прийнято постанову Верховної ОСОБА_7 України № 254-VІІІ від 17.03.2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 постанови Верховної ОСОБА_7 України №145-VІІІ від 04.02.2015 року "Про Заяву Верховної ОСОБА_7 України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами ОСОБА_3 ОСОБА_4 та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія ОСОБА_3 ОСОБА_4 та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано ОСОБА_8 Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки.

Також постановою Верховної ОСОБА_7 України № 129-VIII від 27.01.2015 року законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_7 Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_4 державою-агресором.

Крім того, військові дії ОСОБА_3 ОСОБА_4 на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі".

Резолюція Парламентської ОСОБА_7 Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони ОСОБА_3 ОСОБА_4.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.

При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно із нормами Цивільного-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Як встановлено в судовому засіданні масовість порушень ОСОБА_3 ОСОБА_4 прав громадян України, передбачених та гарантованих Конвенцією про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року знайшла своє відображення і в постанові Верховної ОСОБА_7 України Про Заяву Верховної ОСОБА_7 України «Про відсіч збройній агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 та подолання її наслідків», і в Законі України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" від 18.01.2018 року №2268-VIII.

В червні 2016 року ОСОБА_2 разом із неповнолітньою дочкою були вимушені переміститись з місця постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до АДРЕСА_2, де зараз проживають з неповнолітньою дочкою, а отже дана адреса являється їх фактичним місцем проживання, про що свідчать довідки про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 16.10.2014 року та від 25.09.2017 року за № № 0764/000013, 13, НОМЕР_1, дані довідки були дійсними на момент набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24 грудня 2015 року № 921-VIII, тобто станом на 13.01.2016 року, та відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діють безстроково.

Таким чином, внаслідок саме збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 на території Луганської області та окупації ОСОБА_3 ОСОБА_4 частини території Луганської області України було порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952 року та Протоколом № 4 до цієї Конвенції від 16.09.1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії.

Згідно з ч. 3 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. ОСОБА_9 право також гарантовано статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статей 4, 5 та 6 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року №2268-VIII ціллю державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях є захист прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, що передбачає вжиття заходів органами державної влади та їх посадовими особами, які діють на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією та законами України. Основним напрямком захисту прав і свобод цивільного населення на тимчасово окупованих територіях України є захист основоположних політичних і громадянських прав і свобод людини та надання правової і гуманітарної допомоги, у тому числі із залученням міжнародної допомоги, зокрема надання медичних та соціальних послуг на контрольованих Україною територіях.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Таким чином, причиною внутрішнього переміщення фізичної особи з її постійного місця проживання до іншого місця проживання на території України може бути обумовлено безпосередньо: 1) збройним конфліктом; 2) тимчасовою окупацією; 3) повсюдними проявами насильства, порушеннями прав людини; 4) надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру або метою уникнення негативних наслідків однієї з цих подій.

За змістом ч. 1, ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Конституція України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ч. 2 ст. 6).

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» з наступними змінами і доповненнями було затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, додаток до якого визначає форму довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Однак, дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу (ч. 1 ст. ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII).

Тобто отримані ОСОБА_2 довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 16.10.2014 року та від 25.09.2017 року №№ 0764/000013, 13, НОМЕР_1, які видані Департаментом соціальної політики Луцької міської ради, на ім'я Якимюк (ОСОБА_11 В.) та ОСОБА_5 посвідчують лише факт їхнього вимушеного переселення з м. Луганськ, кварт. ЗарічнийАДРЕСА_1 до АДРЕСА_2, і не містять в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року №1706-VII не визначено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту та/або тимчасової окупації території України, як причини переселення з тимчасово окупованих територій, та не виключає можливості звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення такої конкретної причини внутрішнього переміщення.

Постановою Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №363/632981/16-ц заяву фізичних осіб про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено та встановлено, що їх вимушене переселення з окупованої території Луганської області відбулося унаслідок збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти України та окупації ОСОБА_3 ОСОБА_4 частини території Луганської області.

У вказаній цивільній справі Верховний Суд дійшов висновку, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявників з окупованої території Луганської області, відбулося унаслідок збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 та окупації ОСОБА_3 ОСОБА_4 частини території Луганської області, можливе лише в судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією ОСОБА_3 ОСОБА_4. Також Верховним Судом зроблено висновок про те, що відповідальність за порушення, визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини та громадянина на тимчасово окупованій території України несе ОСОБА_3 ОСОБА_4 як держава-окупант відповідно до норм і принципів міжнародного права. Відтак від встановлення юридично значимого факту у заявників залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вони через дії ОСОБА_3 ОСОБА_4, вимушено беруть участь. Крім того, Верховним Судом зроблено висновок про те, що правило про застосування щодо ОСОБА_3 ОСОБА_4 судового імунітету, передбачене ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», не порушується визначенням іноземної держави в якості заінтересованої особи. Такий висновок зроблено на підставі того, що у вказаній справі окремого провадження ОСОБА_3 ОСОБА_4 бере участь як заінтересована особа, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження, а підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація ОСОБА_3 ОСОБА_4 частини території України. Верховний Суд вказує на необхідність врахування приписів п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» та ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо можливості застосування Україною реторсії, правомірних обмежувальних заходів у відповідь на аналогічні заходи іншої держави.

Відповідно до ч.4 ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, а також те, що звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти України та окупації ОСОБА_3 ОСОБА_4 частини території Луганської області України, обумовлено тим, що ОСОБА_2 має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

На підставі Конституції України, Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України "Про оборону України", Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" керуючись ст.ст. 10, 19, 76, 77, 81, 263-265, 268, 273, 315 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, - задовольнити.

Встановити юридичний факт, що вимушене переселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із неповнолітньою дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в червні 2014 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії ОСОБА_3 ОСОБА_4 проти України та окупації ОСОБА_3 ОСОБА_4 частини території Луганської області України.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Повне рішення складено та підписано 23.10.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_12