ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/412/18 Справа № 212/1771/18 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І.Я. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання: Кузьміна Н.В.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 квітня 2018 року, яке ухвалено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі, повний текст рішення складено 03 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат, про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві.

В мотивування позовних вимог, позивач вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у 04:30 год. на залізничній колії № 22, залізничного цеху № 1, станції «Леніна - Промислова» управління залізничного транспорту Виробничого об'єднання «Кривбасруда» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», під час виконання трудових обов'язків укладача потягів загинув його батько - ОСОБА_4.

Відповідно до матеріалів розслідування, зокрема акту форми Н-1 про нещасний випадок № 5 від 28 червня 1996 року нещасний випадок на виробництві, під час якого загинув ОСОБА_4 стався внаслідок відсутності контролю за безпечним веденням робіт в зміні особами технічного нагляду залізничного цеху № 1.

Згідно з п.13 акту форми Н-1 про нещасний випадок № 5 від 28 червня 1996 року особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці, крім загиблого ОСОБА_4 були визнані черговий по станції залізничного цеху № 1 ОСОБА_5, заступник начальника залізничного цеху № 1 ОСОБА_6 та начальник залізничного цеху № 1 ОСОБА_7

Внаслідок смерті батька Позивачу завдано моральної шкоди, так як він втратив рідну йому людину, якого дуже любив. Смерть батька призвела до того, що Позивач зазнав сильного нервового потрясіння, до теперішнього часу постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про його смерть не залишають його навіть до теперішнього часу. Після смерті батька Позивач у справі, якому виповнилось лише 6 років, залишився без батьківського піклування та матеріальної підтримки, оскільки заробіток батька був основним джерелом доходу їх сім'ї. Неспроможність у повній мірі задовольняти свої нагальні життєві потреби, обмеження у здобутті вищої освіти завдали Позивачу додаткових моральних переживань. Просив стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька на виробництві у розмірі 176 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві, задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю батька на виробництві в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч гривень 00 копійок) без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

В задоволені решти позовних вимог, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом першої інстанції процесуальних та матеріальних норм та неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для розгляду справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги послався на те, що Актом форми Н-1 «Про нещасний випадок»№5 від 28.06.1996 батька позивача ОСОБА_4 визнано винним у настанні нещасного випадку, оскільки він порушив вимоги п.3.56 «Інструкції №6 з охорони праці для складачів поїздів та їх помічників УЗТ», п.9 «Загальної інструкції №1 з охорони праці для робітників та службовців УЗТ», оскільки після нещасного випадку комісією було встановлено, що ОСОБА_4 в період відсутності на робочому місці з 02.00 год. до 04.00 год. 17.06.1996 вживав алкогольні напої, що і стало причиною нещасного випадку, тому вина відповідача відсутня.

Вказує, що на час смерті батька позивача питання відшкодування моральної шкоди було врегульовано нормами постанови Кабінету Міністрів України від 23.06.1993р. №472 з наступними змінами та доповненнями «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, які втратили чинність. Зазначає, що для розгляду питання про відшкодування моральної шкоди позивач повинен був звернутися із заявою до відповідача про характер майнової втрати або надати відповідний висновок медичних органів про встановлення факту заподіяння моральної шкоди, чого не було зроблено позивачем, тому немає підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Зазначає, що суд не врахував, що на час настання нещасного випадку законом були встановлені обмеження щодо максимального розміру відшкодування моральної шкоди, яка не може перевищувати 3000 грн., тому стягнутий судом розмір моральної шкоди в сумі 80000 грн. є безпідставним. Також звертає увагу, що у липні 1996 року відповідачем було виплачено позивачу одноразову виплату в розмірі 99 середніх заробітних плат загиблого ОСОБА_4, що становить 16500,92 грн., тому вважає стягнуту судом суму моральної шкоди завищеною, та такою, що не відповідає загальним засадам розумності та справедливості. Вважає, що, суд, визначаючи розмір моральної шкоди не взяв до уваги конкретні обставини справи, а саме того, що з часу смерті батька позивача пройшло двадцять років, тому вважає позовні вимоги позивача недоведеними.

На думку апелянта суд не врахував і не надав належної оцінки тому факту, що позивач не довів факт спричинення йому моральної шкоди і належним чином не обґрунтував розмір своїх позовних вимог в сумі 176000,00 грн. Зазначає, що позивач не надав суду жодного висновку медичних установ, тому вважає недоведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди.

Окрім того відповідач вважає, що оскільки позивач звернувся до суду через 22 роки після загибелі батька на виробництві, то він пропустив строк позовної давності, який не просив суд поновити, тому вважає, що з цієї підстави у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Окрім того, відповідач не погоджується із розміром судового збору, стягнутого судом, посилаючись на те, що суд частково, задовольнивши позовні вимоги, стягнув з відповідача судовий збір у повному обсязі.

Сторони не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача Кукурузу Д.С., яка підтримали доводи апеляційної скарги і просила їх задовольнити у повному обсязі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Матеріалами справи і судом встановлено судом, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2. Батьками в свідоцтві про народження записані ОСОБА_4 та ОСОБА_12, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.12).

За життя ОСОБА_4 працював на Виробничому об'єднанні «Кривбасруда» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат».

ІНФОРМАЦІЯ_1 у 04:30 год. на залізничній колії № 22, залізничного цеху № 1, станції «Леніна - Промислова» управління залізничного транспорту Виробничого об'єднання «Кривбасруда», під час виконання трудових обов'язків укладача потягів загинув ОСОБА_4, про що підприємством складений акт № 5 від 28.06.1996 року про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом ( а.с.4-9).

Відповідно до матеріалів розслідування, зокрема акту форми Н-1 про нещасний випадок № 5 від 28 червня 1996 року нещасний випадок на виробництві, під час якого загинув ОСОБА_4 стався внаслідок відсутності контролю за безпечним веденням робіт в зміні особами технічного нагляду залізничного цеху № 1.

Згідно з п.13 акту форми Н-1 про нещасний випадок № 5 від 28 червня 1996 року особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці, крім загиблого ОСОБА_4 були визнані черговий по станції залізничного цеху № 1 ОСОБА_5, заступник начальника залізничного цеху № 1 ОСОБА_6 та начальник залізничного цеху № 1 ОСОБА_7 (а.с.7-8).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що смерть ОСОБА_4 сталася в результаті нещасного випадку при виконанні ним трудових обов'язків, у звязку із чим обґрунтовано поклав обовязок відшкодувати позивачу шкоду, завдану смертю ОСОБА_4 на Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» на підставі ст.440-1 ЦК УРСР.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

На час виникнення спірних правовідносин (17.06.1996 року) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472.

Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил.

Як роз'яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст.49 Закону «Про інформацію», ст.44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2).

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5).

З матеріалів даної справи вбачається, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з червня 1996 року, коли з ОСОБА_4 - батьком позивача стався нещасний випадок, в результаті якого він помер.

На той час діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

З огляду на вищезазначене суд першої інстанції правильно визнав, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди сину загиблого, а доводи відповідача в апеляційній скарзі в цій частині є необґрунтованими та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте,

відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у звязку з втратою близької людини.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач ОСОБА_1, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті батька позивача пройшло двадцять три роки, з урахуванням того, що потерпілого також було визнано винним у настанні нещасного випадку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання ОСОБА_1 який втратив батька та залишився без його турботи і піклування та матеріальної підтримки. Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на те, що позивачем не доведено наявність моральних страждань.

Смерть рідної людини, не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання.

Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Колегія суддів, беручи до уваги глибину і тривалість моральних страждань позивача, який залишився без батька у віці 6-ти років, характер психологічної травми, яку він отримав у зв'язку зі смертю батька, конкретні обставини по справі, наслідки, що наступили, вважає що визначений розмір моральної шкоди, відповідає засадам розумності, виваженості.

Суд апеляційної інстанції у повному обсязі погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та обґрунтованим, з наступних підстав.

Так, внаслідок смерті батька позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку зі смертю близької людини.

Проаналізувавши зібрані в справі докази, в їх сукупності, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника, підлягають частковому задоволенню, оскільки доказами по справі встановлена наявність вини самого ОСОБА_4 у настанні нещасного випадку.

Так матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_4 порушив вимоги п.3.56 «Інструкції №6 з охорони праці для складачів поїздів та їх помічників УЗТ», п.9 «Загальної інструкції №1 з охорони праці для робітників та службовців УЗТ», внаслідок чого стався нещасний випадок на виробництві (а.с.7).

Згідно положення закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також смертю фізичної особи.

Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом та поданні апеляційної скарги позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Крім того, вимога про стягнення моральної шкоди є немайновою та за подання позову в даній категорії справ судовий збір справляється зі фіксованою ставкою (пп.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»), а не пропорційно до розміру суми грошового відшкодування моральної шкоди, заявленого позивачем.

У зв'язку з цим, викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача щодо порушення судом першої інстанції норм законодавства при стягненні в повному розмірі судового збору з відповідача на користь держави, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу та не враховує їх.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 17 жовтня 2018 року.

Головуючий:

Судді: