АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 640/6685/18 Головуючий суддя І інстанції Зуб Г. А.
Провадження № 22-ц/790/4078/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про виплату заробітної плати
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бровченка І.О., Бурлака І.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року (головуючий суддя Зуб Г.А.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримання виплати заробітної плати при звільненні працівника,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати в розмірі 24392,47 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2372,40 грн., та середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 2728,44 грн. В обґрунтування вказаних вимог послався на наступне. 08.04.1978 позивача було прийнято на посаду старшого інженера до інституту «Південдіпрошахт», де він працював до 11.04.2018 року, та його було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України у зв'язку з виходом на пенсію. Згідно наказу Міністерства вугільної промисловості №54 від 20.12.2010 року інституту «Південдіпрошахт» було перетворено в ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт». Відповідач постійно затримував виплату заробітної плати, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі з січня 2017 року по лютий 2018 року в розмірі 24392,47 грн. За останні два місяці в нього відсутні розрахункові листи, а тому ним самостійно було зроблено розрахунок. При звільненні відповідач не сплатив йому належні суми до сплати, що змусило позивача звернутись до суду з вказаним позовом. Також він просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 12.04.2018 року по 24.04.2018 року в розмірі 2728,44 грн. та компенсацію за невикористану відпустку за 9 днів в розмірі 2373,66 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримання виплати заробітної плати при звільненні працівника.

Стягнуто з ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на користь ОСОБА_3, невиплачену заробітну плату в розмірі 24 392 (двадцять чотири тисячі триста дев'яносто дві) гривень 47 коп.

Стягнуто з ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на користь ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2372 (дві тисячі триста сімдесят дві) гривень 40 коп.

Стягнуто з ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2728 (дві тисячі сімсот двадцять вісім) гривень 44 коп.

Стягнуто з ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на користь держави судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) гривень 80 коп.

В апеляційній скарзі ДП «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначено, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

Вказано, що позивачем не було надано належних документів на підтвердження наявності та розміру заборгованості підприємства з належних працівникові виплат. Зауважено, що не може вважатись таким доказом розрахункові листи. Зазначено, що відповідач є державним підприємством, заснованим на державній власності, однак не має фінансування з державного або місцевого бюджетів.

ОСОБА_3 було надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи відзив, зазначив, що надані ним розрахункові листи розроблялись на підставі розрахункових відомостей з нарахування заробітної плати, оригінали яких знаходяться у відповідача.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Положенням п. 8 Перехідних положень до ЦПК України в редакції від 15.12.2017 передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, у даному випадку Апеляційний суд Харківської області.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач працював в ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на посаді інженера, та 11.04.2018 року був звільнений за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням.

В судовому засіданні встановлено, та не оскаржується відповідачем, що остаточний розрахунок з позивачем після його звільнення проведено не було, що підтверджує факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем станом на дату його звільнення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими оскільки було допущено порушення прав працівника на виплату належних йому сум згідно із законом, та такими, що не спростовані відповідачем в повному обсязі, оскільки на посилання відповідача до суду не надано було жодного доказу, які би підтверджували його висловлювання в судовому засіданні.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для захисту порушених прав ОСОБА_3 з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України усі громадяни України мають право на своєчасне одержання винагороди за працю, а згідно ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно приписів ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення . Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати в день звільнення належних працівникові сум, підприємство повинно виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при наявності вини власника або уповноваженого органу.

Судом першої інстанції встановлено, та не заперечується учасниками справи, що відповідач в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів з позивачем остаточного розрахунку.

Позивачем до суду першої інстанції було надано копію розрахункового листка за лютий 2018 року борг за підприємством на кінець місяця із заробітної плати складає 23235,71 грн.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У даному випадку позивач обмежений у можливості надати інші докази, ніж розрахункові листи, оскільки саме відповідач є власником відповідних документів про нарахування та сплату позивачу заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

Виходячи з наведених норм цивільного процесуального права, оскільки позивач об'єктивно позбавлений вільного доступу до доказів про розмір заборгованості, саме на відповідача покладається тягар спростування наданих позивачем розрахункових листів, які були видані йому саме відповідачем.

Позивачем самостійно, на підставі отриманих від відповідача розрахункових листів, здійснений розрахунок заробітної плати за березень 2018 року, що становить 888,11 грн., та за квітень 2018 року в розмірі 468,65 грн., що не було спростовано представником відповідача.

Передбачених у ст.ст. 77-80 ЦПК України належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на спростування вказаного розрахунку відповідач всупереч свого процесуального обов'язку - до суду не надав.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства , установи організації, суми в день звільнення , коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності цьому своєї вини.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності за порушення трудових прав співробітника, оскільки це узгоджується з роз'ясненнями, наданими судам у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Так, передбачена ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідальність роботодавця припиняється лише фактом повного розрахунку з працівником, та є самостійним видом відповідальності.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 №100 (далі - Порядок №100) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з абзацом п'ятим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обов'язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання.

Затримка виплати повного розрахунку при звільненні, стороною позивача заявлена за період з 12.04.2018 року по 24.04.2018 року, що становить 2728,44 грн., виходячи із середньоденного заробітку 227,37 грн.(1840,33 грн. +888,11 грн. (заробітна плата за лютий та березень) 2018 року*12 (кількість робочих днів за лютий та березень 2018 року).

Вказаний розрахунок не був спростований відповідачем в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, за якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, він має 9 календарних днів не використаної відпустки.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (частина дванадцята статті 10 Закону України «Про відпустки»).

Порядок обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки врегульовано Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Пунктом 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом першим п. 7 розділу IV вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

З'ясовуючи питання щодо кількості днів невикористаної позивачем відпустки, суд керується рекомендацією Міністерства соціальної політики України, викладених у листах від 24.06.2011 № 208/13/116-11, від 27.03.2013 № 321/13/84-13, згідно яких для обчислення тривалості щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу слід використовувати механізм нарахування заробітної плати за період відпустки згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.

Апеляційний суд погоджується з розрахунком, наведеним у рішенні районного суду, за яким сумарний заробіток за останні 12 місяців складає 29539,42 грн./112 днів (сумарну кількість робочих днів за останні 12 місяців = 263,74 грн. х 9 (календарних днів) = 2373,66 грн.

Зазначені розрахунки відповідачем також спростовані не були.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 12.09.2018.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.О. Бровченко.

І.В. Бурлака.