П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа №562/2213/17

Провадження №22-ц/787/1297/2018

Головуючий у суді першої інстанції: Мичка І.М.

Заочне рішення суду першої інстанції ухвалене повним

текстом в м. Здолбунів Рівненської області 05.09.2017 р. (час не зазначено)

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Тхоревський С.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 (відсутній);

відповідач - ОСОБА_3 (відсутній);

відповідач - ОСОБА_4 (відсутній);

представники учасників справи: позивача - адвокат ОСОБА_5 (присутній);

відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6 (присутній),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Здолбунівського районного суду від 5 вересня 2017 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Мотивами для його пред'явлення були придбання позивачем житлового будинку у Публічного акціонерного банку "Полтава-Банк" (далі - ПАТ "Полтава-Банк" або банк), який був предметом іпотеки у кредитних відносинах між ОСОБА_3 та банком. Оскільки право власності на даний будинок унаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань перед ПАТ "Полтава-Банк" перейшло до кредитора на підставі умов договору, тому останній як власник майна продав його відповідно до договору купівлі-продажу на користь ОСОБА_2 Між тим, усупереч існуючому титульному праву власності позивача відповідачі продовжують проживати у спірному житловому будинку, чим, на його переконання, створюють перешкоди в користуванні ним. З огляду на це просив:

Визнати за ним право на користування, розпорядження та володіння будинком загальною площею 117, 8 кв.м, житловою площею 58, 1 кв.м, в АДРЕСА_1, та земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1, за цією ж адресою;

Вселити його до житлового будинку АДРЕСА_1;

Усунути перешкоди,

зобов'язавши відповідачів власними силами та за власний рахунок у строк до 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду звільнити спірний житловий будинок і земельну ділянку від особистих речей та домашніх тварин;

у строк до 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду передати йому ключі від усіх приміщень, дверей та замків, що перешкоджають користуванню та вільному доступу до житлового будинку та земельною ділянкою;

не чинити будь-яким способом перешкоди його користуванню житловим будинком та земельною ділянкою;

Заборонити відповідачам після вселення позивача знаходитися у житловому будинку та на земельній ділянці.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду від 5 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено:

Визнано за позивачем право на користування, розпорядження та володіння житловим будинком АДРЕСА_1 загальною площею 117, 8 кв.м, житловою 58, 1 кв.м, по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0, 0668 га за тією ж само адресою;

Вселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в житловий будинок АДРЕСА_1;

Усунуто перешкоди з боку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1, в АДРЕСА_1, з огляду на що зобов'язано відповідачів

власними силами та за власний рахунок у строк до 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду звільнити житловий будинок та земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходяться у АДРЕСА_1, від особистих речей та домашніх тварин;

у строк до 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду передати ОСОБА_2 ключі від усіх приміщень, дверей та замків, що перешкоджають користуванню та вільному доступу до житлового будинку АДРЕСА_1 і земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, за цією ж само адресою;

не чинити будь-яким чином перешкоди ОСОБА_2 користуватися житловим будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1, за цією ж само адресою.

Заборонено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, після вселення ОСОБА_2 знаходитися у його житловому будинку та на земельній ділянці, НОМЕР_1.

Вирішено питання про судові витрати.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності і обґрунтованості позову, оскільки було встановлено наявні правові підстави для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання права користування, розпорядження та володіння нерухомим майном, а тому вселено позивача у спірний житловий будинок. Крім того, з огляду на факт порушення суб'єктивних речових прав задоволено й позов в частині усунення існуючих перешкод у користуванні майном через зобов'язання власними силами та за власний рахунок у строк до 10 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили звільнити спірне майно - житловий будинок, господарські будівлі і споруди, а також земельну ділянку від особистих речей та домашніх тварин, і передати ОСОБА_2 ключі від усіх приміщень, дверей та замків, що перешкоджають користуванню й вільному доступу, і не чинити будь-яким чином перешкоди позивачу у користуванні ним, а також заборонено відповідачам після вселення ОСОБА_2 знаходитися у будинку з господарськими будівлями та спорудами і на цій земельній ділянці.

Ухвалою Здолбунівського районного суду від 26 жовтня 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суду першої інстанції залишено без задоволення.

На рішення суду ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, де вважає його незаконним і необґрунтованим, що полягало у неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права, неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи, і недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав установленими.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом того, що в матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу №579 від 13.03.2017 року, який укладений між ПАТ "Полтава-Банк" і позивачем, за умовами пункту 2 якого відчужуване нерухоме майно належить продавцю - банку відповідно до іпотечного договору №463 від 15.07.2014 року. Однак з інформаційних довідок, що наявні в матеріалах справи, не вбачається запису про реєстрацію права власності за ПАТ "Полтава-Банк" - як це передбачено вимогами ст. 182 ЦК України.

Окрім того, у пункту 3 договору продавець стверджував, що на момент його укладення щодо нерухомого майна відсутні спори, воно не надане в користування наймачам і що внаслідок його продажу не порушуватимуться права та законні інтереси інших осіб.

Однак 7 жовтня 2017 року Рівненським окружним адміністративним судом було відкрито провадження у справі №817/1562/16 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ПАТ "Полтава-Банк"; про визнання протиправними та скасування рішень щодо реєстрації права власності на іпотечне майно за банком. Також рішенням Здолбунівського районного суду від 16 лютого 2017 року у справі №562/2520/16-ц іпотекодержателю ПАТ "Полтава-Банк" відмовлено у позові про виселення і зняття з реєстраційного обліку відповідачів. При цьому суд виходив з положень ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, якою передбачено неможливість виселення саме цих відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення.

Вважає, що відсутність в матеріалах справи іпотечного договору унеможливлює встановлення правових підстав набуття продавцем права власності на іпотечне майно у спосіб, визначений іпотечним договором від 15.07.2014 року, що укладений між ПАТ "Полтава-Банк" і ОСОБА_3

Помимо наведеного, позивачем не доведено обставин, які суд вважав встановленими, а саме те, що відповідачами чиняться йому перешкоди в користуванні майном.

З викладених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про відмову в задоволенні позову.

У поданому запереченні позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 14 грудня 2017 року заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача щодо права користування, розпорядження та володіння житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами і земельною ділянкою, а також розподілу судових витрат скасовано і ухвалено нове - про відмову в цій частині позову. В решті рішення Здолбунівського районного суду від 5 вересня 2017 року залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 6 червня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення суду апеляційної інстанції скасовано, а справу передано на новий розгляд до Апеляційного суду Рівненської області.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як з'ясовано судом, 13 березня 2017 року між ПАТ "Полтава-Банк", яке діяло на реалізацію повноважень, передбачених іпотечним договором від 15 липня 2014 року №463, та ОСОБА_2 укладено договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0, 668 га, за тією ж адресою, що посвідчені приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу та зареєстровані в реєстрі за №№ 576, 579 (а.с. 31-37).

За змістом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 13 березня 2017 року видно, що за ОСОБА_2 зареєстроване право власності на житловий будинок, загальною площею 117, 8 га, житловою площею 58, 1 кв.м, за адресою АДРЕСА_1, та на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0, 668 га, за наведеною адресою (а.с. 5-11).

Відповідно до правил ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою ст. 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян.

Прикінцевими положеннями Закону України "Про іпотеку", що набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до Житлового кодексу УРСР, зокрема текст статті 109 викладено у новій редакції.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно із ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

За змістом цих положень законодавства, особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме до цього зводяться правові висновки Верховного Суд України щодо застосування ст. 109 ЖК УРСР та положень ст.ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку", що викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1033цс15, від 16 грудня 2015 року у справі №6-1469цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16.

Такий самий висновок зроблено і Верховним Судом у своїй постанові від 21 лютого 2018 року у справі №450/4731/12ц, провадження №61-714св17.

Між тим, задовольняючи вимоги позивача, суд попередньої інстанції викладеного не врахував, на обставини, які передували набуттю позивачем права власності на спірне майно, уваги не звернув, що призвело до передчасного вирішення питання щодо виселення відповідачів зі спірного житлового будинку.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Як встановлено, оскаржуване рішення ухвалене судом в порядку заочного провадження, тобто відповідачі в судовому засіданні присутні не були, а тому пояснень та заперечень з приводу позову не надавали, докази на обґрунтування своєї позиції не представили. Отже, з метою усунення процесуально-правової прогалини та досягнення повноти і правильності з'ясування обставин, що мають значення для справи, колегія суддів ураховує правові висновки Верховного Суд України щодо застосування ст. 109 ЖК УРСР та положення ст.ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку", що викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1033цс15, від 16 грудня 2015 року у справі №6-1469цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, а також висновок Верховного Суду, що висловлений у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №450/4731/12-ц.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що належить до обов'язкового з'ясування та обставина, чи придбано житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією адресою, які були предметом іпотеки на підставі відповідного забезпечувального договору від 15 липня 2014 року №463, за кредитні кошти, надані ПАТ "Полтава-Банк" відповідно до кредитного договору №4 від 15 липня 2014 року.

Також необхідно було встановити, чи наявне вільне жиле приміщення для постійного проживання відповідачів у місцевому житловому фонді, що знаходиться у розпорядженні Виконавчого комітету Здолбунівської міської ради Рівненської області.

Між тим, у засіданні апеляційного суду з'ясовано, що житловий будинок АДРЕСА_1 придбано ОСОБА_3 17 жовтня 1997 року на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_7, який посвідчений нотаріально і зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 27 травня 2005 року. Тобто право власності у відповідача на нього набуто задовго до виникнення у 2014 році кредитних правовідносин між ним та банком.

Поготів, з наданої Здолбунівською міською радою 4 вересня 2018 року довідки №02/11-974 вбачається факт відсутності у житловому фонді вільного житлового приміщення взагалі.

Згідно із ч.ч. 1, 3-4 ст. 12, ч.ч. 5-7 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин для обґрунтованого задоволення позову ОСОБА_2 відсутні дві необхідні умови - факт придбання відповідачами житлового будинку та земельної ділянки за отримані у ПАТ "Полтава-Банк" кредитні кошти, а також наявність в комунальному житловому фонді м. Здолбунів вільного постійного житла для ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Приходячи до висновку про задоволення апеляційної скарги, колегія суддів також бере до уваги, що правовий статус спірного будинку не змінився. Так, записи інформаційної довідки № 98391544 від 25.09.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вказують, що ОСОБА_3 є іпотекодавцем житлового будинку АДРЕСА_1 разом із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 за договором іпотеки №463 від 15.07.2014 року; іпотекодержатель: ПАТ "Полтава-Банк"; основне зобов'язання: кредитний договір №4 від 15.07.2014 року; строк виконання основного зобов'язання: 14.07.2019 року (дата державної реєстрації: 15.07.2014 року).

В той самий час, даний об'єкт нерухомості є предметом іпотеки і за іпотечним договором №588 від 13.03.2017 року, що укладений між ОСОБА_2 як іпотекодавцем і ПАТ "Полтава-Банк" як іпотекодержателем; строк виконання основного зобов'язання: 12.03.2023 року (дата державної реєстрації: 13.03.2017 року).

При цьому записи про припинення іпотечного зобов'язання ОСОБА_3 перед банком в даній інформаційній довідці відсутні (а.с. 53-57).

Згідно із ч. 2 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ч. 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості з Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до висновку, що вимога позивача про визнання права користування, розпорядження та володіння житловим будинком АДРЕСА_1 загальною площею 117, 8 кв.м, житловою 58, 1 кв.м, по АДРЕСА_1 та земельною ділянкою, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0, 0668 га за тією ж само адресою, об'єктивно переслідує повторення його юридичних повноважень на об'єкт права власності, а тому правової необхідності додатково підтверджувати його речові права не вбачається.

Так, згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Щодо вимог про вселення ОСОБА_2, усунення створюваних перешкод з боку відповідачів та зобов'язання їх власними силами і за власний рахунок у строк до 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду звільнити від особистих речей та домашніх тварин; у строк до 10 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду передати позивачу ключі від усіх приміщень, дверей та замків; не чинити будь-яким способом перешкоди ОСОБА_2 користуватися житловим будинком і про заборону відповідачам знаходитися у спірному житловому будинку та на спірній земельній ділянці, - то їх також слід вважати необґрунтованими.

Є очевидним, що пред'явлені ОСОБА_2 позовні вимоги фактично зводяться до позбавлення відповідачів права користування житловим будинком і земельною ділянкою, під чим слід розуміти ї їх виселення. При цьому ж з перевірених матеріалів справи колегією суддів встановлено, що їхнє виселення відповідно до ст.ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК УРСР є неможливим.

Отже, доводи та аргументи заявника апеляційний суд знаходить обґрунтованими.

Щодо заперечень ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, то вони є безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу повністю.

Тому перевіривши обґрунтованість позовних вимог, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги та запереченням відповідачів, поданим сторонами доказам на обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожному доказу окремо, колегія суддів прийшла до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Як убачається, суд попередньої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи ОСОБА_2 на необхідність та вимушеність захисту його прав, порушуючи тим самим права відповідачів, є неприйнятними для апеляційного суду.

Спонуканнями для прийняття нової постанови - про залишення вимог позивача без задоволення відповідно до пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є неповнота з'ясування судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

В силу правил ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати, пов'язані зі зверненням до апеляційного суду, відшкодуванню не підлягають, оскільки апеляційна скарга колегією суддів відхиляється.

На підставі п. 6 ст. 3 ЦК України, ст.ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 109 ЖК Української РСР, абз. десятого п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, постанов Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1033цс15, від 16 грудня 2015 року у справі №6-1469цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №450/4731/12-ц, керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Здолбунівського районного суду від 5 вересня 2017 року скасувати.

ОСОБА_2 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права користування, розпорядження та володіння житловим будинком і земельною ділянкою, про вселення ОСОБА_2, про усунення створюваних перешкод, про заборону знаходитися у житловому будинку та на земельній ділянці.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 13.09.2018 р. о 13 год. 15 хв.

Головуючий: Судді: