Справа № 340/248/18
Провадження № 22-ц/4808/45/18
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Возняк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду, ухвалене суддею Бучинським А.Б. 22 червня 2018 року в смт. Верховина у справі за позовом ОСОБА_2 до Верховинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період невиконання судового рішення, -

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 07.05.2015 року Яремчанський міський суд Івано-Франківської області прийняв рішення про часткове задоволення його позову до Верховинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, Верховинської центральної районної лікарні, Верховинської районної ради, третя особа на стороні відповідачів - Департамент охорони здоров'я Івано-Франківської ОДА, про визнання протиправним та скасування розпорядження про оголошення догани, скасування розпорядження та наказу про звільнення з посади, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - скасував розпорядження №187-к від 18.07.2014 року Верховинської районної державної адміністрації та наказ №64 Верховинської центральної районної лікарні від 18.07.2014 року про звільнення з роботи головного лікаря ОСОБА_2 по п. 3 ст. 40 КЗпП України та припинення дії контракту, поновив ОСОБА_2 на роботі на посаді головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні з 18.07.2014 року, стягнув з Верховинської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 83611,84 грн.

Дане судове рішення набрало законної сили, проте до сих пір не виконане.

Рішенням Верховинського районного суду від 18.04.2016 року вирішено стягнути з Верховинської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за період з 07 травня 2015 року по 31 березня 2016 року в розмірі 84852,60 грн.

Тому вважає, що має право вимагати стягнення з боржника згідно приписів ст. 625 ЦК України з урахуванням присудженої 07 травня 2015 року суми боргу знецінення коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Просив позов задовольнити, стягнути за період невиконання судового рішення від 18.04.2016 року, а саме з 18.04.2016 року по 01.05.2018 року з Верховинської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 21959,31 грн. інфляційних втрат та 5188,79 грн. - 3% річних.

Рішенням Верховинського районного суду від 22 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Верховинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період невиконання судового рішення відмовлено за безпідставністю.

ОСОБА_2 на дане рішення суду подав апеляційну скаргу, вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права.

На його думку суд не взяв до уваги правову позицію Верховного Суду щодо поширення дії ст. 625 ЦК України на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов'язань. А грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Також апелянт посилається на правові обґрунтування необхідності виконання рішення суду, викладені в рішеннях Європейського суду з прав людини.

Вважає, що в даному випадку судом не встановлено ні договору, ні спеціального закону згідно яких за невиконання судового рішення по грошовому стягненню ст. 625 ЦК України не застосовується.

Крім того, вважає, що суд не довів, що питання стягнення заробітку на стадії його виконавчого провадження є трудовим спором.

Просить рішення Верховинського районного суду від 22 червня 2018 року скасувати, постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Верховинська районна державна адміністрація Івано-Франківської області подала до суду відзив на дану апеляційну скаргу. Вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим. Зазначає, що на даний час рішення Верховинського районного суду від 18.04.2016 року про виплату ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за період з 07 травня 2015 року по 31 березня 2016 року в розмірі 84852,60 грн. перебуває на виконанні в Головному управлінні Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області. Тобто, порядок його виконання передбачений спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», постановою КМУ від 03.08.2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів та боржників». Крім того, передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Також вказує, що позивачу за невиконання рішення суду нараховується та виплачується компенсація на підставі відповідних норм спеціального законодавства і підстав для нарахування та виплати інфляційних втрат та 3% річних згідно ст. 625 ЦК України немає. Вказані апелянтом правові позиції Верховного Суду та Європейського суду з прав людини не можуть застосовуватися до даної справи, оскільки висловлені у справах при розгляді спору з інших правовідносин. Посилання на порушення норм процесуального права також вважають необґрунтованим. Тому просять апеляційну скаргу відхилити, рішення Верховинського районного суду від 22 червня 2018 року залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірні правовідносини виникли з приводу невиконання рішення суду по стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, і до них не застосовуються положення ст. 625 ЦК України про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Яремчанського міського суду від 07.05.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.07.2015 року, скасовано розпорядження №187-к від 18.07.2014 року Верховинської районної державної адміністрації та наказ №64 Верховинської центральної районної лікарні від 18.07.2014 року про звільнення з роботи головного лікаря ОСОБА_2 по п. 3 ст. 40 КЗпП України та припинення дії контракту, поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді головного лікаря Верховинської центральної районної лікарні з 18.07.2014 року, стягнуто з Верховинської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 83611,84 грн.

Встановлено також, що рішенням Верховинського районного суду від 18.04.2016 року вирішено стягнути з Верховинської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за період з 07.05.2015 року по 31.03.2016 року в розмірі 84852,60 грн. (а.с. 13-16).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень Верховинська РДА являється боржником по виконавчому документу №340/755/15-ц, виданому Верховинським районним судом Івано-Франківської області 05.05.2016 року, і сума списання за виконавчим документом становить 84852, 60 грн. (а.с. 6)

Дані обставини підтверджені письмовими доказами та сторонами не заперечуються.

Згідно п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, положень ЦПК України обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України» роз'яснив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, за змістом ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

При цьому питання виплати заробітної плати врегульовані Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078), Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1427).

Крім того, згідно ст.ст. 2, 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частиною 1 ст. 5 даного Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Як зазначено у висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) від 16.05.2018 року, приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Виходячи з аналізу наведених норм права та обставин справи, до постановлення рішення суду про стягнення коштів між сторонами існували трудові правовідносини. За невиконання рішення суду позивачу нараховується та виплачується компенсація на підставі відповідних норм спеціального законодавства, а тому суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок місцевого суду про відсутність підстав стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за невиконання рішення суду відповідно до ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду від 22 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 жовтня 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.