МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 477/2551/18
Провадження № 22-ц/812/379/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року судова колегія судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Крамаренко Т.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2018 року, постановлену суддею Семеновою Л.М., про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Державного реєстратора реєстраційного відділу Держземагентства у Жовтневому районі Миколаївської області Рябова Данила Степановича та Державного реєстратора Реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області Корж Миколи Вікторовича про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1, яка була зареєстрована 24.04.2014 р. шляхом внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру та зобов'язати Відділ Держземагентства у Жовтневому районі Миколаївської області вилучити запис у Державному земельному кадастрі про реєстрацію земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Також, позивач просив суд визнати противоправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області Корж М.В. № 13874399 від 18 червня 2014 року про державну реєстрацію за ОСОБА_2 право власності на вищевказану земельну ділянку.

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2018 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1

Не погодившись з даною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу, суд виходив з того, що 18 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_2, Державного реєстратора реєстраційного відділу Держземагентства у Жовтневому районі Миколаївської області Рябова Д.С. та Державного реєстратора Реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області Корж М.В. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання протиправним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. При цьому будь-які вимоги до відповідача ОСОБА_2 позивачем не висуваються.

Тому, керуючись ст. 19, п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, п.8 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №8 від 20.05.2013 року, ст.2, 9, ч.2 ст. 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.1 ч.1 ст. 19 КАС України, суд дійшов висновку, що спори з приводу вчинення реєстраційних дій щодо майна, можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства, лише за умови, якщо такі вимоги є похідними від спору, що розглядаються місцевими загальними судами згідно абзацу першого ч.1 ст. 19 ЦПК України.

Також суд виходив з того, що з поданої позивачем позовної заяви вбачається, що до визначеного ним складу відповідачів за даним спором також входить ОСОБА_2, натомість пред'явлені за позовом вимоги висуваються лише до державного реєстратора в частині скасування його рішення про державну реєстрацію права власності та скасування такого запису. Будь-яких вимог до відповідачів щодо спору, який виникає з цивільно-правових відносин між ними, від яких були б похідними пред'явлені вимоги - позивачем не пред'явлено. Тому керуючись п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суд відмовив у відкритті провадження, так як даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 17 Закону України 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Юрисдикційність конкретного спору чи категорії спорів може бути прямо визначена в законі.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами. Зокрема у рішенні від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» (заяви № 7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. При цьому ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38-40 рішення). У рішенні від 01 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» (заява № 34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26 рішення). У рішенні від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08) ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122-125 рішення). У рішенні від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» (заява № 55339/07) ЄСПЛ зробив висновок, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз'яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (пункти 13, 18?24 рішення).

Згідно з матеріалами справи у 2015 року ОСОБА_1 звертався з аналогічним позовом до Миколаївського окружного адміністративного суду, де ОСОБА_2 був зазначений ним у якості третьої особи. 05 жовтня 2015 року ухвалою цього суду провадження у справі за № 814/3647/15 було закрито, а позивачу роз'яснено, що даний спір належить до цивільної юрисдикції.

У 2016 році позивач знову звернувся з аналогічним позовом до Миколаївського окружного адміністративного суду, де ОСОБА_2 знову був зазначений ним у якості третьої особи

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016р. позов ОСОБА_1 було задоволено. Суд визнав протиправним та скасував рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області Корж Миколи Вікторовича № 13874399 від 18.06.2014 року про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, а також скасував запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2016 року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року було скасовано та прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора Реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області Коржа Миколи Вікторовича, Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення № 13874399 від 18.06.2014 року, скасування запису у державному реєстрі.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2018 року постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2016 року та постанова Одеського апеляційного адміністративного від 20 липня 2016 року були скасовані, а провадження у справі № 814/497/16 за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області Коржа Миколи Вікторовича, Жовтневої районної державної адміністрації Миколаївської області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Реєстраційна служба Жовтневого районного управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення № 13874399 від 18.06.2014 року, скасування запису у державному реєстрі закрито з огляду на те, що у цій справі порушено спір між тими ж сторонами та щодо одного і того ж предмету, що і у справі № 814/3647/15 провадження у якій закрито.

У поданому в жовтні 2018 року до Жовтневого районного суду Миколаївської області позові ОСОБА_1 зазначив, що він уже звертався до судів адміністративної юрисдикцій з таким позовом, проте ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2015р. провадження у справі було закрито у зв'язку з тим, що даний спір належить до цивільної юрисдикції. В подальшому він ще раз звертався з позовом до адміністративного суду. Розгляд справи тривав декілька років і постановою Верховного Суду від 27 березня 2018 року провадження у справі було закрито, тому він подав цей позов у порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене постановлення Жовтневим районним судом Миколаївської області ухвали від 19 жовтня 2018 року про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, із зазначенням, що ця справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства, поставило під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

З огляду на наведене, з метою уникнення перешкод у реалізації права на судовий захист, колегія суддів вважає, що цей спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

При прийнятті рішення судова колегія враховує правовий висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018р. у справі № 757/56680/16.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги те, що ОСОБА_1 у даній справі заявив такі вимоги: визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_1, яка була зареєстрована 24.04.2014 р. шляхом внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру та зобов'язати Відділ Держземагентства у Жовтневому районі Миколаївської області вилучити запис у Державному земельному кадастрі про реєстрацію земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Також, позивач просив суд визнати противоправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції Миколаївської області Корж М.В. № 13874399 від 18 червня 2014 року про державну реєстрацію за ОСОБА_2 право власності на вищевказану земельну ділянку.

За правилами частини першої ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями, передбаченими у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових правовідносин, одним із суб'єктів яких є фізична особа.

При цьому суди повинні керуватися принципом правової визначеності і не допускати наявності провадження, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Згідно із ч.1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у статті 16 ЦК України. Одним зі способів захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п.10 ч.1 ст. 16 ЦК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, також спеціальний суб'єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень ((п.7 ч.1 ст.4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб'єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов'язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов'язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відтак, участь суб'єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції (суб'єкта владних повноважень) є обов'язковою, але не єдиною ознакою для класифікації спору як публічно-правового і для розгляду його за правилами адміністративного судочинства. Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, слід з'ясувати, що стало підставою для його виникнення.

Спірні правовідносини у даній справі обумовлені незгодою позивача з правомірністю набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, до складу якої, за твердженням позивача, увійшла частина земельної ділянки, що є суміжною з земельною ділянкою відповідача та належить йому на праві власності, а також стверджуваним порушенням права позивача на отримання частини цієї земельної ділянки у власність або в користування.

Тобто, спір, за вирішенням якого позивач звернулася до суду, стосується його речового права на нерухоме майно та правомірності набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на земельну ділянку підлягає обов'язковій державній реєстрації. Тобто, державна реєстрація права власності на земельну ділянку є реалізацією права власності особи на земельну ділянку.

Задоволення позовних вимог позивача буде мати наслідком позбавлення права власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку.

Вказане свідчить про приватноправовий характер спору.

В порядку адміністративного судочинства неможливо вирішувати спір між фізичними особами, що претендують на одне і те саме майно (земельну ділянку).

В той же час, розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства, суд не позбавлений права скасувати рішення суб'єкта владних повноважень, якщо дійде висновку про їх протиправність.

Відтак, оскільки підставою для виникнення спору, за розглядом якого позивач звернувся до суду у даній справі, є перш за все законність набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, то вимоги про визнання неправомірними та скасування рішень державних реєстраторів, в тому числі і рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, є похідними від спору щодо такого майна, а тому цей спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства

Згідно ст. 379 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, у разі невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин з урахуванням викладеного вище постановлена у справі ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про можливість відкриття провадження у справі у передбаченому законом порядку.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про можливість відкриття провадження у справі в передбаченому законом порядку.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року