Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Литвиненко Н. В. , за участі секретаря судового засідання Кадимової А.І., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши в режимі відеоконференцзвязку у відкритому судовому засіданні в м.Маріуполі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» (далі- ПАТ «ВіЕйБІ Банк») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБІ Банк» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначено, що ОСОБА_3 19.05.2014 року було прийнято на посаду начальника Відділення №102, що знаходиться в м.Маріуполі по вул.Артема, 37. Згідно акту прийому-передачі останній прийняв на відповідальне зберігання матеріальні цінності. З 23.02.2015 року відповідача було звільнено з займаної посади, у звязку зі скороченням штату. В ході проведення інвентаризації активів та зобовязань ПАТ «ВіЕйБі Банк» згідно наказу від 15.07.2016 року, було зафіксовано відсутність матеріальних цінностей, що рахуються за відділенням №102 в кількості 24 одиниць, вартістю 15845,75грн. На адресу відповідача 15.07.2016 року направлялась вимога щодо повернення матеріальних цінностей, однак по теперішній час вимогу було не виконано, у звязку з чим позивач був вимушений звернутись до суду та просить стягнути з відповідача на їх користь матеріальну шкоду в розмірі 15845,75грн.

Представник позивача ОСОБА_1, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не зявився, просив розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити, а також надав письмові заперечення, в яких вказав, що Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади не вказані в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм на збереження, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, юридичної сили не мають. Крім того, позивачем пропущений річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, передбачений ст.233 КЗпП України, для звернення до суду.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ КЗпП України, Положенням про матеріальну відповідальність робочих і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, затвердженим Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року.

Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладення матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності.

За змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: чи укладено між сторонами трудовий договір, яка підстава покладання на працівника відповідальності за майнову шкоду, чи спричинена шкода діями працівника, в якому обсязі майнової шкоди несе відповідальність працівник за встановлених фактичних обставин, яка ступінь вини працівника за заподіяну шкоду (за виключенням прямої дійсної шкоди), за яких обставин заподіяна шкода, чи спричинена шкода з корисних мотивів та чи є підстави для зменшення розміру покриття шкоди залежно від майнового стану працівника.

Згідно ч.ч.1 та 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Випадки повної матеріальної відповідальності визначені у статті 134 КЗпП України, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно з частиною другою статті 130 КЗпП умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом, позивач повинен був надати докази та довести, що саме винними, протиправними діями відповідача банку була завдана пряма дійсна шкода.

Встановлено, що наказом ПАТ «ВіЕйБі Банк» №242-п від 19.05.2014 року, ОСОБА_3 було прийнято на посаду начальника Відділення №102, на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_4, з робочим місцем у м.Маріуполі та посадовим окладом згідно зі штатним розкладом.

Як вбачається з підписаного акту приймання-передачі основних засобів відповідно до якого ОСОБА_4 здала, а ОСОБА_3 прийняв майно (основні засоби), що знаходилось в момент приймання (передачі) у відділенні ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Наказом №456 від 09.04.2013 року «Про призначення осіб, відповідальних за облік, переміщення матеріальних цінностей», начальників відповідних відділень було призначено відповідальними за облік та переміщення основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, нематеріальних активів, які обліковуються на балансі відділенням банку за територіальною ознакою і використовувались в його обороті або знаходились в резерві.

Жодних доказів, що відповідача було ознайомлено з вказаним наказом, а також того, що з ним був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, суду надано не було.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20 листопада 2014 року у ПАТ «ВіЕйБі Банк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 21 листопада 2014 року, а рішенням №63 від 20 березня 2015 року - розпочато процедуру ліквідації банку та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку.

Відповідно до витягу з наказу №60-п, від 20.02.2015 року, ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади з 23.02.2015 року у звязку зі скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

В ході проведення позивачем інвентаризації активів та зобовязань ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно інвентаризаційного опису основних засобів, дата складення якого не зазначена, було зафіксовано відсутність матеріальних цінностей , що рахується за відділення №102. При цьому, факти відсутності основних засобів були виявлені робочою інвентаризаційною комісією, коли відповідач вже не перебував у трудових відносинах із позивачем, про що зазначено в інвентаризаційному описі. Інвентаризація при звільненні відповідача проведена не була. Також ОСОБА_3 не входив у склад вказаної комісії, участі в проведенні інвентаризації не брав.

Відповідно до п.7 розділу 1 наказу Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року №879 «Про затвердження положення про інвентаризацію активів та зобов'язань» - редакція від 31 грудня 2014 року, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин, проведення інвентаризації є обов'язковим у разі зміни матеріально відповідальних осіб, а також у разі зміни керівника колективу (бригадира), вибуття з колективу (бригади) більше половини його членів або на вимогу хоча б одного члена колективу (бригади) при колективній (бригадній) матеріальній відповідальності (на день приймання - передачі справ) в обсязі активів, які знаходяться на відповідальному зберіганні.

Пунктом 1 розділу 2 наказу визначено, що інвентаризація проводиться повним складом інвентаризаційної комісії та у присутності матеріально - відповідальних осіб.

Окрім того, п.18 розділу 2 наказу передбачено наступне: «Інвентаризаційні описи (акти інвентаризації) підписуються всіма членами інвентаризаційної комісії (робочої інвентаризаційної комісії) та матеріально відповідальними особами. При цьому матеріально відповідальні особи дають розписку, в якій підтверджується, що перевірка активів відбулася в їх присутності, у зв'язку з чим претензій до членів комісії вони не мають, та що вони приймають на відповідальне зберігання перелічені в описі активи. При проведенні інвентаризації у разі зміни матеріально відповідальної особи та особа, яка приймає активи, дає розписку про отримання активів, а та, яка передає- про передачу активів.

Як вбачається з матеріалів справи, інвентаризація була проведена вже після розірвання трудових правовідносин з ОСОБА_3

Отже, неможливо визначити, коли саме було вилучено з активів позивача основні засоби балансовою вартістю 15845,75грн., до чи після розірвання трудового договору з відповідачем.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч.2 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом 15 днів, але не пізніше строків, встановлених Фондом, керівники банку забезпечують передачу уповноваженій особі Фонду печаток і штампів, матеріальних та інших цінностей банку, а також протягом трьох днів- передачу печаток і штампів бухгалтерської та іншої документації банку. У разі ухилення від виконання зазначених обов'язків винні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Виходячи з викладеного, всі матеріальні цінності в тому числі, щодо яких було виявлено нестачу були на відповідальному зберіганні Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до п. 14 розділу 2 наказу Інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог, установлених "Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168 / 704 (із змінами), для первинних документів, з урахуванням обов'язкових реквізитів та вимог, передбачених цим "Положенням". Матеріали інвентаризації можуть бути заповнені як рукописним способом, так і за допомогою електронних засобів обробки інформації.

Згідно п.2.4. цього "Положення", первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та / або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.5. "Положення" документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Як вбачається з матеріалів справи, інвентаризаційний опис основних засобів і необоротних нематеріальних активів відділення №102 ПАТ «ВіЕйБі Банк» не містить усіх обов'язкових реквізитів первинного документу, а саме печатки банку.

Отже, вказаний опис основних засобів і необоротних нематеріальних активів не має силу первинного документу та не може бути належним та допустимим доказом у цій справі.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, позовні вимоги, у звязку з їх необґрунтованістю, задоволенню не підлягають.

Щодо клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що за правилами ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, оскільки позовні вимоги позивачем не доведені, суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 07.09.2017 року було задоволено клопотання позивача та відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, у звязку з чим на підставі ст.141 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1600грн.

Керуючись ст.ст.1-3, 12, 81, 141, 258, 280-283 ЦПК України, ст.ст.130, 134 КЗпП України, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», наказом Міністерства фінансів України від 02 вересня 2014 року №879 «Про затвердження положення про інвентаризацію активів та зобов'язань», -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБІ Банк» до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обовязків, відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБІ Банк» () на користь держави судовий збір в сумі 1600грн. (одна тисяча шістсот гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного суду Донецької області.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом трьох днів.

Суддя: Н. В. Литвиненко