Провадження № 22-ц/772/1851/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 рокуСправа № 127/28524/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді: Голоти Л.О.,

суддів: Марчук В.С., Панасюка О.С.,

учасники справи:

позивач : Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач : ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Ан О.В., дата складання повного тексту рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 жовтня 2011 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з тим, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, у нього станом на 30 вересня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 14 208 грн 62 коп., з яких : 1691,75 грн. заборгованість за кредитом, 8584,08 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2780 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн. штраф (фіксована частина), 652,79 грн. штраф (процентна складова), яку банк просив суд стягнути з відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у вигляді пені за період з 22.11.2014 року по 22.12.2015 року в сумі 1200 грн. та процентів за період з 22.12.2012 року по 22.12.2015 року в сумі 11484,66 грн.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач звернувся у суд з позовом в межах строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 31 серпня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту восьмого, дев'ятого пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується. Справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання сторони не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено, що 18 жовтня 2011 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки зі сплатою щомісячних платежів до 25 числа кожного місяця.

У зв'язку з тим, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконала, у неї станом на 30 вересня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 14 208 грн 62 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 1 691 грн 75 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом - 8 584 грн 08 коп.; заборгованості за пенею та комісією - 2 780 грн; 500 грн та 652 грн 79 коп. - штраф (фіксована частина та процентна складова відповідно).

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Встановлено, що відповідач порушила умови кредитного договору і допустила заборгованість.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки останній платіж відповідачем внесено 15 грудня 2012 року, а до суду із позовом банк звернувся 24 грудня 2015 року, дійшов висновку про пропуск позивачем позовної давності.

Однак, зазначений висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Суд апеляційної інстанції не може погодився із висновком суду першої інстанції про пропуск банком позовної давності, перебіг якого почався із внесенням відповідачем останнього платежу 15 грудня 2012 року, оскільки такий висновок є помилковим з огляду на те, що перебіг позовної давності починається не з моменту внесення позичальником останнього платежу, а після несплати чергового платежу, який повинен бути внесений в даному випадку 25 січня 2013 року, а з урахуванням факту пред'явлення банком позову 24 грудня 2015 року, тобто в межах позовної давності з часу здійснення відповідачем останнього платежу (15 грудня 2012 року).

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

За нормами частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

ОСОБА_3, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, приєднався до договору приєднання та погодився з його умовами.

При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Стаття 633 ЦК України передбачає, що договори, які укладаються банком з фізичними особами є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З розрахунку кредитної заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що позичальник частково сплачував заборгованість, користувався кредитними коштами, тобто погоджувався з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає доведеними позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в сумі 1691,75 грн.

У той же час, апеляційний суд вважає необґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом в сумі 8584,08 грн. з огляду на наступне.

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Відповідно до пункту 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розмірів наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з пунктом 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом семи днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з умовами, то рахується, що клієнт прийняв нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку за власним рішенням і без попереднього повідомлення клієнта.

Згідно з Тарифами банку базова відсоткова ставка становила 30% річних.

Установлено, що процентна ставка за користування кредитом була збільшена банком 01 вересня 2014 року до 34, 80% річних, а 01 квітня 2015 року до 43,20%.

У відповідності до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-57цс12, боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за процентами за період з 18.10.2011 року по 31.08.2014 року, виходячи з діючої на час укладення кредитного договору ставки, тобто 30 % річних, що становить 1804,44 грн.

А також заборгованість по процентам за період з 01.09.2014 року по 30.09.2015 року згідно процентної ставки 30 % річних, що становить 549,82 грн. (розрахунок 1691,75 (сума боргу по кредиту) х 30 % = 507,52 грн. : 12 міс. = 42,29 х 13 міс. = 549,82 грн.).

Таким чином, розмір заборгованості по процентам за кредитним договором станом на 30.09.2015 року становить 2354,26 грн. (розрахунок 1804,44 + 549,82 = 2354,26 грн.).

Колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача також пені з таких підстав.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме пунктом 2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., включаючи прострочення зобов'язань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

У той же час, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 18.10.2011 року станом на 30.09.2015 року, відповідачу нараховувалася пеня щомісячно в твердій грошовій сумі (30, 50 та 100 гривень), а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, як передбачено частиною третьою статті 549 ЦК України.

Як вбачається з Умов та правил, пеня складається з двох частин: відсоткової, що нараховується за кожний день порушення зобов'язання та твердої суми. Відсоткова частина позивачем не нараховувалась, а лише пред'явлено до стягнення тверду частину, по 30, 50 та 100 гривень щомісячно.

Колегія суддів вважає, що завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України), а тому вказані щомісячні нарахування не можуть бути стягнуті як пеня.

Не може бути задоволена також позовна вимога в частині стягнення штрафу (фіксована складова), оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (пункт 2.1.1.7.6. Умов та правил) не відповідає суті і змісту частини другої статті 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання.

Крім того, зі змісту статті 549 ЦК України випливає, що поняття штрафу визначений у цій статті та порядок його обрахунку, є обов'язковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не може бути змінений та викладений на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається його суть, тобто він перестає бути видом забезпечення виконання зобов'язання - неустойкою в розумінні закону.

Відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил, при порушенні позивальником строків платежів по кожному із грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Апеляційний суд вважає, що підлягає задоволенню вимога про стягнення штрафу (процентна складова), що становить 202,30 грн. (розрахунок 4046,01 грн. (задоволена частина позову) х 5 % = 202,30 грн.).

Зважаючи на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.10.2011 року в розмірі 4248,31 грн., з яких : 1691,75 грн. заборгованість за кредитом, 2354,26 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, а також 202,30 грн. штраф (процентна складова).

Аргументи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам та пені за період після 30 вересня 2015 року по 22 грудня 2015 року колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те, що в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 30 вересня 2015 року, що свідчить про збільшення розміру позовних вимог, а тому відповідно до частини шостої статті 367 ЦПК України дані вимоги апеляційної скарги є безпідставними та апеляційним судом до уваги не приймаються.

За таких обставин апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню частково.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункт в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (4248,31 х 100 : 14208,62 (ціна позову) = 29,90 %), а саме за подання позовної заяви в розмірі 316,29 грн. (1218 х 29,90 % = 316,29) (а. с. 1), за подання апеляційної скарги в розмірі 400,60 грн. (1339,80 х 29,90 % = 400,60) (а. с. 86), за подання касаційної скарги в розмірі 437,02 грн. (1461,60 х 29,90 % = 437,02) (а.с. 131), всього 1153,91 грн.

Керуючись підпунктом восьмим пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2018 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Код ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.10.2011 року станом на 30 вересня 2015 року в розмірі 4248 гривень 31 копійка, з яких : 1691 гривня 75 копійок заборгованість за кредитом, 2354 гривні 26 копійок заборгованість по процентам за користування кредитом, а також 202 гривні 30 копійок штраф (процентна складова).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (Ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Код ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 316 гривень 29 копійок, за подання апеляційної скарги в розмірі 400 гривень 60 копійок, за подання касаційної скарги в розмірі 437 гривень 02 копійки, всього 1153 гривні 91 копійка.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис В. С. Марчук

Підпис О. С. Панасюк

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 12.09.2018 року.