Номер провадження: 22-ц/785/5406/18
Номер справи місцевого суду: 2-6135/10
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С.Й.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.

з участю секретаря судового засідання - Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності на нежиле приміщення, за апеляційною скаргою директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Спектора Олексія Володимировича на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06.12.2010 року, ухвалене суддею Нікітіною І.В.,

встановив:

17.04.2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом і просив визнати за ним право власності на нежиле приміщення першого поверху, площею 117 кв.м., що розташоване в будинку № 8 по вул. Дерибасівській в м. Одесі. Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що відповідно до договору суборенди, укладеному між ним та орендарем зазначеного приміщення Фірмою «Сфера плюс» в особі директора Доліни С.В., він отримав в оренду під майстерню по ремонту електропобутових товарів, вказане приміщення. За період оренди позивач за рахунок власних сил та коштів зробив ремонт зазначеного нежилого приміщення. Відповідно до технічного висновку, зробленого ПП «Юридична фірма «ІВК та партнери», можлива подальша експлуатація реконструйованого нежилого приміщення першого поверху. Дане нежиле приміщення першого поверху є спільним майном співвласників житлового будинку за вказаною адресою. Зі сторони мешканців вказаного будинку досягнуто згоду про поступку своїх прав сумісної власності на вказане приміщення на користь ОСОБА_2, проте така поступка прав власності не є правовстановлюючим документом, що змусило позивача звернутися до суду з подібними вимогами.

Заочним рішенням Приморського районного суду від 02.07.2009 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалою Приморського районного суду від 13.12.2009 року за заявою Одеської міської ради було скасовано заочне рішення Приморського районного суду від 02.07.2009 року та справу призначено до розгляду.

Рішенням Приморського районного суду від 06.12.2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено та визнано за ним право власності на нежиле приміщення першого поверху, загальною площею 117,0 кв.м., що розташоване в будинку АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду від 06.12.2010 року, апеляційну скаргу подав представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Спектор О.В., який вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу Спектор О.В. обґрунтовує тим, що даним рішенням були порушені права та охоронювані законом інтереси Департаменту комунальної власності Одеської міської ради який є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, оскільки спірний об'єкт нерухомості був предметом договору оренди, укладеного між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та фірмою «Сфера плюс», тобто Представництвом здійснювалося розпорядження та управління спірним нежитловим приміщенням, однак до розгляду справи залучено не було. Крім того зазначає, що судом не було враховано те, що в порушенні умов договору суборенди, Представництвом по управлінню комунальної власності Одеської міської ради погоджень на укладання договору суборенди не надавалося, а отже ОСОБА_2 не мав правових підстав для використання спірного приміщення. Також Спектор О.В. зазначає, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення, договір оренди № 210/3 від 20.10.2004 року було розірвано на підставі рішенням господарського суду Одеської області від 06.04.2009 року та виконано в частині виселення фірми «Сфера плюс», а тому з рахуванням доданих актів обстежень апелянт вважає, що спірне приміщення не використовувалося, що спростовує доводи про проведення ремонтних робіт, тобто позовні вимоги ОСОБА_2 не підтверджено належними та допустимими доказами. Також Спектор О.В. вважає, що районний суд дійшов невірного висновку стосовно того, що спірне приміщення є спільним майном співвласників житлового будинку та помилково посилався на Рішення Конституційного Суду України по справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків, оскільки відповідно до технічного паспарту на дане приміщення зазначене приміщення є нежитловим та є самостійним об'єктом цивільно - правових відносин, а також є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Крім того Спектор О.В. звертає увагу на те, що згідно приписів ст. 328 та ч. 2 ст. 332 ЦК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення) проведення ремонтних робіт у об'єкті нерухомості, що належить іншій особі, у даному випадку територіальній громаді м. Одеси, не може вважатися підставою для набуття власності.

Вважаючи апеляційну скаргу безпідставною, представник позивача ОСОБА_5 звернувся до суду апеляційної інстанції з відзивом на неї, у якій зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не можуть прийматись до уваги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши сторони, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, Одеська міська рада зверталася з заявою про перегляд первісного заочного рішенням Приморського районного суду від 02.07.2009 року по справі та ухвалою Приморського районного суду від 13.12.2009 року зазначене заочне рішення було скасовано та справу призначено до розгляду (а.с.74).

За результатами розгляду справи рішенням Приморського районного суду від 06.12.2010 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Представник Одеської міської ради був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, розгляд якої був ініційований за його заявою про перегляд заочного рішення суду, а тому, враховуючи презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан справ, про розгляд яких йому достовірно відомо, колегія суддів вважає, що Одеська міська рада обізнана про наявність оскаржуваного рішення. Крім того, районним судом виконані процесуальні вимоги про направлення рішення суду відповідачу (а.с146).

Рішення суду набрало чинності. Одеська міська рада не скористувалась своїм процесуальним правом на його оскарження в апеляційному порядку.

Через сім з половиною років після набрання чинності у 2010 році, рішення оскаржене органом Одеської міської ради - Департаментом комунальної власності, який зазначив, що про порушене право він дізнався лише у вересні 2017 року (а.с.153-161).

Допустивши апелянта до суду з метою з'ясування думки учасників процесу щодо обставин справи, пов'язаних з дотриманням принципу правової визначеності, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно ст.ст. 129, 129-1 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Суд ухвалює рішення іменем України, судові рішення є обов'язковими до виконання.

Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України - ст. 9 Конституції України.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Одним з основоположних аспектів верховенства права в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод є принцип правової визначеності (певності), який вимагає, серед іншого, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів (принцип правової визначеності як складова справедливого судового розгляду).

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відстоюючи принцип правової визначеності, як у випадках перегляду судових актів у порядку нагляду: (рішення Суду у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Рябих проти Росії»), та у випадках перегляду справ у зв'язку з нововиявленими обставинами (рішення у справах «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України», п.п. 42-48), Європейський Суд з прав людини вважає доцільним слідувати тій же логікі, коли цей основоположний принцип підривається за допомогою інших процесуальних механізмів, таких як продовження строку на оскарження.

Так, Суд встановив порушення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі проти України з тієї причини, що строк на оскарження був продовжений по завершенню значного періоду часу не для усунення серйозних судових помилок, а лише з метою повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі (справа «Пономарьов проти України», п.п.41-42 ). В подальшому у пункті 34 рішення від 10.05.2012 року у справі «Безрукови проти Росії», Європейський Суд відмітив, що хоча продовження строку оскарження і проводиться на розсуд національних судів, останні, на думку Суду, повинні визначити, чи виправдовують підстави для подібного продовження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує межі розсуду суду ні в тривалості, ні в підставах для визначеності нових тимчасових строків (п. 34, справа «Безрукови проти Росії»).

Українське законодавство не містить в цьому відношенні ніяких заборонних меж.

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: «Салов проти України», п.93, «Проценко проти України», п.26, «Кравченко про Росії», п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник" проти Росії», п.38).

Національне законодавство також містить обмеження на перегляд судового рішення. Так, відповідно до ч.2 ст. 358 ЦПК України встановлено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Одеська міська рада була залучена в розгляд справі та зверталася з заявою про перегляд заочного рішення по справі 18.08.2009 року (а.с.64-67).

В апеляційному порядку рішення Приморського районного суду від 06.12.2010 року Одеська міська рада не оскаржила, та, проявивши недбалість, знову через тривалий час, в особі свого органу - Департаменту комунальної власності, у травні 2018 року звернулася з апеляційною скаргою на рішення від 06.12.2010 року, зазначивши нову дату - червень 2017 року, коли апелянт дізнався про існування оскарженого рішення (а.с. 159-161), тобто через 7 років, в той час, як Одеська міська рада була обізнана про наявність справи та зверталася з заявою про перегляд первісного заочного рішенням Приморського районного суду від 02.07.2009 року.

Застосування ординарного способу оскарження остаточного та обов'язкового рішення суду Одеською міською радою та її органом з причин процесуального характеру без належного обґрунтування підстав для подібного продовження втручання в принцип res judicata, не можуть вважатися причинами фундаментального характеру.

Тому колегія суддів не бачить будь-яких обставин особливого та непереборного характеру, які б виправдовували скасування рішення, що набрало законної сили, через тривалий час після його ухвалення.

Посягання на принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, в порушення ст.6 ч.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та скасування остаточного і обов'язкового рішення, також може скласти втручання в право позивача на мирне володіння своїм майном, що спричинить порушення ст.1 Першого Протоколу до Конвенції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Приморського районного суду від 06.12.2010 року.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу директора Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Спектора Олексія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06.12.2010 року- залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.10.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

О.С.Комлева