Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 2-4574/11

провадження № 61-5529св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватне акціонерне товариство науково-виробниче об'єднання «Созидатель», виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_5, на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року у складі судді: Ткаченко Н. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року у складі суддів: Пищиди М. М., Глущенко Н. Г., Осіяна О. М.,

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просила суд визнати за нею право власності на ? частини АДРЕСА_1.

20 грудня 2010 року позивач збільшила свої позовні вимоги та просила суд, окрім заявлених позовних вимог, усунути для неї перешкоди в користуванні власністю - АДРЕСА_1 шляхом вселення її та неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_7 до спірної квартири.

04 лютого 2010 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на АДРЕСА_1, заборонено вчинення будь-яких дій щодо зазначеного майна.

15 листопада 2011 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішення суду по цивільній справі № 2-9420/2011р.

24 грудня 2012 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська провадження по справі було відновлено.

23 січня 2013 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська провадження по цивільній справі № 2-4574/2011р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним права власності було зупинено до набрання законної сили рішенням по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ПАТ «НВО «Созидатель», виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - КП «ДМБТІ», про визнання додаткової угоди та договору про інвестування недійсними.

04 квітня 2013 року ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Башмакова Є. А. провадження по цивільній справі № 2-4574/2011р. було відновлено.

31 липня 2013 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним права власності було залишено без розгляду.

26 листопада 2013 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області було скасовано цю ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2013 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним права власності та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

12 грудня 2013 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська провадження по цивільній справі № 2-4574/2011р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним права власності знову було зупинено до закінчення касаційного провадження.

09 липня 2015 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було відновлено провадження по цивільній справі № 2-4574/2011р.

30 листопада 2015 року позивач здійснила остаточне уточнення позовних вимог та просила суд постановити рішення у справі, яким:

- визнати неукладеною додатковою угоду № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року, укладену 15 грудня 2005 року між ПАТ НВО «Созидатель» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6;

- визнати незаконним акт приймання квартири від ПАТ НВО «Созидатель» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4, складений 15 березня 2005 року;

- визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27 квітня 2006 року в частині оформлення права власності з видачею свідоцтва на квартиру АДРЕСА_1, видане 19 червня 2006 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

- поділити спільну сумісну власність подружжя: квартиру АДРЕСА_1 наступним чином: визнати майнове право та право власності на ? квартири за ОСОБА_1 та визнати майнове право та право власності на ? квартири за ОСОБА_2

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 12 квітня 2003 року по 29 листопада 2011 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Сторони мають доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_2, з її згоди та в інтересах сім'ї, уклав з АТЗТ «НВО «Созидатель» договір № П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року «Про інвестування житлового будівництва багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_2», згідно якого зобов'язався здійснити інвестування, а АТЗТ «НВО «Созидатель», після закінчення будівництва, передати у власність трикімнатну квартиру проектною площею 101,96 кв.м. На виконання умов цього договору позивачем та відповідачем ОСОБА_2 протягом 2004-2005 років було повністю внесено кошти до АТЗТ «НВО «Созидатель» в сумі 257 918,21 грн, з яких 15 000,00 дол. США, які позивач отримала від своїх батьків.

У 2006 році будівництво будинку було закінчено і позивач та відповідач ОСОБА_2 одержали квартиру АДРЕСА_1, обумовлену договором.

У період з 2006 року по 2008 рік позивач займалась ремонтними роботами в квартирі, а з лютого 2008 року родина переїхала до спірного житла та стала постійно проживати в ній.

У травні 2009 року стосунки між подружжям погіршилися і позивачці стало відомо про те, що в 2005 році в договір про інвестування будівництва від 01 вересня 2004 року були внесені зміни, шляхом укладення додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року, згідно якої інвесторами будівництва виступав не лише ОСОБА_2, а і його батьки - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 Також позивачу стало відомо, що 19 червня 2006 року на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27 квітня 2006 року було видано свідоцтво про право власності на АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Позивач зазначала, що останній платіж по інвестиційному договору відбувся у травні 2005 року, після чого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 отримали спільне право вимагати від АТЗТ «НВО «Созидатель» передачі їм у власність, за умовами інвестиційного договору, новозбудовану квартиру.

Також, за умовами інвестиційного договору, після передачі квартири по акту приймання - передачі АТЗТ «НВО «Созидатель» втрачає можливість вносити до інвестиційного договору зміни щодо інвесторів, адже квартира на цей час вже фактично була передана інвестору, всі обов'язки та права по інвестиційному договору виконані у повному обсязі, а тому АТЗТ «НВО «Созидатель» втрачає право щодо розпорядження правом вимоги. Проте, додаткова угода до інвестиційного договору була укладена 15 грудня 2005 року, тобто після передачі квартири у спільну власність до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та після складання акту прийому-передачі, що, на думку позивача, є грубим порушенням чинного законодавства. Позивач вважала себе співласником майна, оскільки інвестиційний договір від 01 вересня 2004 року виходить за межі дрібного побутового, отже у неї є право на 50%, як у дружини.

Крім того, позивачка вважала, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 всупереч вимогам статті 60 ЦПК України не довели, що вони сплатили інвестиційні внески.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ПАТ НВО «Созидатель», виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського МУЮ про визнання неукладеною додаткової угоди № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року, укладеної 15 грудня 2005 року між ПАТ НВО «Созидатель» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнання незаконним та скасування акту приймання квартири від ПАТ НВО «Созидатель» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, складеного 15 березня 2005 року, визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27 квітня 2006 року у частині оформлення права власності з видачею свідоцтва на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, виданого 19 червня 2006 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розподіл спільної сумісної власності подружжя відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що обрані позивачем способи захисту про визнання додаткової угоди не укладеною та про визнання акту приймання квартири незаконним, не відповідають вимогам закону. Всі інші позовні вимоги ОСОБА_1 В є похідними від цих двох, тому в задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Також суд вказав, що розгляд вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та розподіл спільної сумісної власності подружжя є неможливим без визначення часток у майні на підставі ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду мотивована тим, що позивачем способи захисту про визнання додаткової угоди не укладеною та про визнання акту приймання квартири незаконним, не відповідають вимогам закону, а тому ці позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, а всі інші позовні вимоги ОСОБА_1 В є похідними від цих двох.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 подала касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди повинні були визначити ідеальні частки подружжя у майні без його реального поділу. Також суди не надали оцінки діям ОСОБА_2 щодо укладення ним додаткової угоди і чи діяв він в інтересах сім'ї чи мав на меті приховати спільне майно. Зазначає, що позов у цій справі було подано 25 січня 2010 року, тобто в межах позовної давності. Вважає, що спосіб захисту про визнання не укладеною додаткової угоди та визнання незаконним акту приймання квартири незаконним відповідає змісту порушеного права. Зазначає, що посилання судів на рішенням у цивільній справі № 412/15786/2012 є безпідставним, оскільки оскарження правомочності документів є предком спору у цій справі.

Вказує, що оспорювана додаткова угода повинна бути нотаріально посвідченою і не може змінювати зміст основного договору. Крім того вказує, що згоди на розпорядження спільним майном позивач не надавала.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2017 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_8 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що вимога про визнання додаткової угоди № 1 до інвестиційного договору не відповідає способам захисту, передбаченим статтею 16 ЦК України, а факт її укладення встановлений рішеннями у цивільній справі № 412/15786/2012. Вимоги про визнання недійсною цієї додаткової угоди позивач не заявляла. Зазначає, що чинним законодавством не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення додаткової угоди № 1 до інвестиційного договору нотаріально. Вказує, що право ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на частку у спірній квартирі не припинено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 квітня 2003 року по 29 листопада 2011 року. 30 вересня 2003 року у них народилася донька ОСОБА_7.

01 вересня 2004 року між ОСОБА_2 та АТЗТ «НВО «Созидатель» було укладено договір № П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва, згідно умов якого ОСОБА_2 зобов'язався прийняти участь в інвестуванні житлового будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, а АТЗТ «НВО «Созидатель» організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати ОСОБА_2 у власність трикімнатну квартиру на 7-му поверсі площею 101,96 кв.м.

ОСОБА_2 сплачено в повному обсязі інвестиційні внески в загальному розмірі 257 918,21 грн у період з вересня 2004 року по травень 2005 року, ці обставини встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2014 року.

15 грудня 2005 року між АТЗТ «НВО «Созидатель», ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року про інвестування житлового будівництва, згідно якої інвесторами, крім ОСОБА_2, зазначено також ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27 квітня 2006 року оформлено право власності з видачею свідоцтва на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Право власності за відповідачами оформлено на підставі договору № П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року та додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року.

19 червня 2006 року на підставі вказаного рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради було видано свідоцтво про право власності на квартири АДРЕСА_1, згідно якого власниками квартири у рівних частках є ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

При відмові у задоволенні позову суди зробили висновок, що обрані позивачем способи захисту про визнання додаткової угоди не укладеною та про визнання акту приймання квартири незаконним, не відповідають вимогам закону.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

У постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 у справі № 914/4540/14 зроблено висновок, що визнання договору неукладеним може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками його виконання сторонами.

У пункті 10 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Оскільки акт приймання квартири, складений 15 березня 2005 року не є актом органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб, що застосування щодо нього способу захисту, закріпленого у пункті 10 частини другої статті 16 ЦК України, є неможливим.

Позовна вимога про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27 квітня 2006 року в частині оформлення права власності з видачею свідоцтва на квартиру АДРЕСА_1, видане 19 червня 2006 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, є похідною від перших двох, тому також не підлягає задоволенню.

Разом із тим при відмові у задоволенні позову в частині визнання квартири спільною сумісною власністю та її поділу суди зробили висновок, що розгляд цих вимог без визначення часток у майні на підставі ЦК України, є передчасним.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суди встановили, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2015 року у справі № 412/15786/2012р., у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ПАТ «НВО «Созидатель», виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання недійсним додаткової угоди, визнання частково недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення і свідоцтва про право власності, було відмовлено. При цьому суди дослідили обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог та вказали про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину та можливість застосування наслідків його недійсності, однак відмовлено у застосуванні відповідного способу захисту права з огляду на те, що було пропущено позовну давність, про застосування якої заявлено представником відповідача.

У справі № 412/15786/2012р. встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 27 квітня 2006 року № 1889 на підставі договору від 01 вересня 2004 року № П6-3-7-25 та додаткової угоди від 15 грудня 2005 року № 1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, відповідно до якого вони є власниками квартири у рівних частках.

Тобто, ОСОБА_2 належить право на 1/3 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2015 року у справі № 412/15786/2012р., у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ПАТ «НВО «Созидатель», виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа - КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання недійсним додаткової угоди, визнання частково недійсним договору, визнання незаконним та скасування рішення і свідоцтва про право власності, було відмовлено, то поділу підлягає право на 1/3 частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені судові рішення судів попередніх інстанцій в частині визнання квартири спільною сумісною власністю, її поділу та визнання права підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення частково постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржені рішення скасувати в частині визнання квартири спільною сумісною власністю, її поділу та визнання права. Позов в частині визнання квартири спільною сумісною власністю, її поділу та визнання права задовольнити частково. В іншій частині оскаржені рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року в частині визнання квартири спільною сумісною власністю, її поділу та визнання права скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного акціонерного товариства науково-виробничого об'єднання «Созидатель», виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції в частині визнання квартири спільною сумісною власністю, її поділу та визнання права задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/3 в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 як спільну сумісну власність.

У порядку поділу спільної сумісної власності поділити право на частку в розмірі 1/3 в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках.

Визнати за ОСОБА_1 право на частку в розмірі 1/6 в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право на частку в розмірі 1/6 в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат