Постанова

іменем України

11 січня 2018 року

м. Київ

справа № 596/17009/15-ц

провадження № 61-1293 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби

Рівненського міського управління юстиції - Ясько Дмитро Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Сидорука Є. І. від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області у складі суддів: Собіни І. М., Малько О. С., Рожина Ю. М. від 29 серпня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на рішення та дії старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - відділ ДВС Рівненського МУЮ) Яська Д. В., в якій просив визнати незаконними та скасувати постанову старшого державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 16 жовтня 2012 року, акт опису й арешту майна від 01 жовтня 2013 року, постанову про призначення експерта від 10 жовтня 2013 року, постанову про стягнення виконавчого збору від 08 грудня 2015 року, постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій від 08 грудня 2015 року, а також зобов'язати державного виконавця винести постанову про повернення виконавчого збору в сумі 5 500 грн. та витрат на проведення виконавчих дій в сумі 2 345,25 грн.

На обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що постанови старшого державного виконавця надруковані не на бланку встановленого зразка, немотивовані і не надіслані у встановлений строк, виконавче провадження відкрито не за місцем реєстрації боржника. Акт опису й арешту майна є недійсним, оскільки був складений у його відсутності та без понятих, копія цього акта не вручалася і не надсилалася боржнику. Крім того, державним виконавцем не було враховано, що стягувач надав строк для добровільного погашення боргу до 01 лютого 2015 року. Рішення старшого державного виконавця є незаконними, оскільки винесені з порушенням вимог статей 4, 5, 7, 8, 11, 50, 52, 62, 82 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2016 року в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2016 року залишено без змін.

30 вересня 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 29 серпня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати вказані ухвали та постановити нову, якою задовольнити скаргу.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не в повній мірі з'ясовані обставини справи, не взято до уваги ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 14 травня 2015 року в справі № 569/5245/15-ц, якою встановлено, що постанова про відкриття виконавчого провадження старшим державним виконавцем відділу ДВС Рівненського МУЮЯськом Д. В. не направлена в строк, а тому призначення і виконання експертизи та стягнення виконавчого збору є незаконним. Постанови старшого державного виконавця надруковані не на бланку встановленого зразка, немотивовані і не надіслані у встановлений строк, виконавче провадження відкрито не за місцем реєстрації боржника. Рішення старшого державного виконавця є незаконними, оскільки винесені з порушенням вимог статей 4, 5, 7, 8, 11, 50, 52, 62, 82 Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції про проведення виконавчих дій.

26 грудня 2017 року справу № 569/17009/15-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частини другої статті 389 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що при винесені спірних постанов старший державний виконавець відділу ДВС Рівненського МУЮ Ясько Д. В. діяв у межах наданих йому повноважень, у спосіб, та в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». При цьому, 09 грудня 2015 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з виконанням боржником у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, в тому числі зі сплатою виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій постановлені із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 16 жовтня 2012 року на підставі виконавчого листа № 2-4455, виданого 08 жовтня 2012 року Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 боргу на загальну суму 59 657 грн. 89 коп., державним виконавцем відділу ДВС Рівненського МУЮ було відкрито виконавче провадження.

Актом опису та арешту майна боржника від 01 жовтня 2013 року державним виконавцем описано та арештовано майно ОСОБА_4

Постановою від 10 жовтня 2013 року призначено експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні.

Державним виконавцем неодноразово зупинялося виконавче провадження до закінчення касаційного провадження у справах за скаргами ОСОБА_4

08 грудня 2015 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Рівненського МУЮ Яськом Д. В. винесено постанови про стягнення з ОСОБА_4 виконавчого збору в сумі 5 500,00 грн. та витрат на проведення виконавчих дій в сумі 2 345,25 грн.

09грудня 2015 року ОСОБА_4 були сплачені витрати на проведення виконавчих дій, а 20грудня 2015 року - виконавчий збір.

Постановою старшого державного виконавця від 09 грудня 2015 року, у відповідності з пунктом 8 частини першої статті 49, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження закінчено, припинено чинність арешту та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 25 Закону № 606-XIV в редакції, чинній на момент винесення постанови від 16 жовтня 2012 року, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону № 606-XIV в редакції, чинній на момент винесення постанови від 16 жовтня 2012 року, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

У разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються (частина третя статті 27 Закону № 606-XIV в редакції, чинній на момент винесення постанови від 16 жовтня 2012 року).

Згідно з частиною першою статті 31 Закону № 606-XIV в редакції, чинній на момент винесення постанови від 16 жовтня 2012 року, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відповідно до частин першої та другої статті 57 Закону № 606-XIV в редакції, чинній на момент складання акту опису та арешту майна боржникавід 01 жовтня 2013 року, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту (частина п'ята статті 57 Закону № 606-XIV в редакції, чинній на момент складання акту опису та арешту майна боржникавід 01 жовтня 2013 року).

Згідно з пунктами 1.7.1, 1.7.2, 1.7.3, 1.7.4 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 року № 74/5, яка була чинною на момент винесення оспорюваних постанов та акту, зразки та технічні описи бланків документів виконавчого провадження та бланків для копій документів виконавчого провадження (далі - бланки та бланки для копій) затверджуються Міністерством юстиції України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 283 «Про встановлення порядку виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку» (зі змінами та доповненнями). З використанням бланків складаються такі документи виконавчого провадження: акт опису й арешту майна; постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; акт вилучення у боржника предметів, зазначених у рішенні суду, та передачі їх стягувачу; квитанційна книжка; розпорядження. Копії акта опису й арешту майна, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, акта вилучення у боржника предметів, зазначених у рішенні суду, та передачі їх стягувачу складаються з використанням бланків для копій. Документи та копії документів виконавчого провадження, передбачені пунктами 1.7.2, 1.7.3 та складені без використання бланків або бланків для копій, вважаються недійсними.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону № 606-XIV в редакції, чинній на момент винесення постанови від 10 жовтня 2013 року, визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Частинами другою, третьою та четвертою статті 58 Закону № 606-XIV в редакції, чинній на момент винесення постанови від 10 жовтня 2013 року, було передбачено право сторін виконавчого провадження оскаржити результати оцінки майна та порядок їх оскарження до передачі майна на реалізацію.

Доводи заявника про те, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, постанова про призначення експерта та акт опису й арешту майна підлягають скасуванню, оскільки немотивовані та надруковані не на бланках встановленого зразка, є необґрунтованими, так як вказані постанови відповідають встановленим вимогам закону та Інструкції про проведення виконавчих дій.

В частині оскарження заявником постанов про стягнення з боржника виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що такі постанови були прийняті державним виконавцем з дотриманням вимогстатей 28 і 41 Закону № 606-XIV, оскільки боржником проведено виконання рішення суду поза межами наданого йому строку для добровільного виконання та після вчинення державним виконавцем передбачених законом дій з примусового виконання рішення суду. При цьому судами встановлено, що ОСОБА_4 сплатив виконавчий збір та витрати, пов'язані з проведенням виконавчих дій.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні вимог скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанцї, належним чином встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих учасниками провадження доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про те, що оскаржувані постанови винесені державним виконавцем з дотриманням вимог Закону № 606-XIV та Інструкції про проведення виконавчих дій.

При цьому, судами також встановлено, що постановою старшого державного виконавця від 09 грудня 2015 року, у відповідності з пунктом 8 частини першої статті 49, статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження закінчено, припинено чинність арешту та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, а тому на даний час оскаржувані заявником постанови не порушують його законних прав та інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги зводяться фактично до переоцінки доказів, не спростовують висновки судів та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 29 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов