Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 466/10187/15-ц

провадження № 61-21535св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 17 лютого 2012 року між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № Credit Cards про надання споживчого кредиту та видачу і обслуговування міжнародних кредитних пластикових карток. На підставі даного договору відповідач отримала кредит, шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії до карткового рахунку у розмірі, що передбачений угодою, та зобов'язалась повернути суму отриманого кредиту на умовах, в строки, та в порядку, передбаченому угодою. Однак відповідач зобов'язання за цим договором належним чином не виконувала.

22 грудня 2014 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" укладено договір факторингу № 22/12/14/3, згідно з яким відбулось переуступлення прав вимог та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" набуло статусу нового кредитора за зобов'язаннями відповідача за кредитним договором від 17 лютого 2012 року № .

У зв'язку з наведеним позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за тілом кредиту в сумі 25 994,00 грн, заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками в сумі 7 211,39 грн, а всього 33 205,79 грн, а також судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2016 року позов ТОВ "ОТП Факторинг Україна" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 2 443,41 грн заборгованості за кредитним договором від 17 лютого 2012 року № Credit Cards.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ«ОТП Факторинг Україна» 1 218,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сума заборгованості, яка знаходиться в межах позовної давності без врахування сум, які були погашені відповідачем в цей період становить 10 546,20 грн. Згідно з виписки з особового рахунку відповідачем протягом періоду з 17 грудня 2012 року до 17 грудня 2014 року була погашена заборгованість шляхом поповнення карткового рахунку на суму 8 102,79 грн, а тому заборгованість за даним договором становить 2 443,41 грн.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 33 205,79 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 218,00 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 339,80 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що відповідно до умов кредитного договору від 17 лютого 2012 року строк погашення кредиту у повному обсязі визначено останнім днем місяця, указаного на картці. При цьому з позовом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернулося у грудні 2015 року, тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про часткове задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду апеляційної інстанцій, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у жовтні 2012 року відповідач припинила виконувати зобов'язання з кредитним договором і з 13 листопада 2012 року їй позивачем почала нараховуватися пеня, тому початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Апеляційний суд на наведені обставини уваги не звернув та безпідставно скасував рішення суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу позивачем не подані.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки зазначеним вище вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 17 лютого 2012 року між ПАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № про надання споживчого кредиту. На підставі цього договору відповідач отримала кредит в розмірі 11 400,00 грн строком до 17 лютого 2014 року.

Також у розділі 2 цього договору визначено, що банк надав відповідачу кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії до карткового рахунку у розмірі, що передбачений угодою, а відповідач прийняла і зобов'язалась повернути суму отриманого на умовах, в строки та в порядку, що передбачені угодою (а. с. 5-7).

Згідно з пунктом 2.9. кредитного договору за користування кредитом, в тому числі простроченим та овердрафтом банк нараховує проценти в розмірі на момент підписання угоди 1,99 % на місяць по операціях розрахунків карткою за товари та послуги та мережі Інтернет та 2,99 % на місяць по операціях зняття готівки з банкоматів та пунктах видачі готівки.

У порушення зазначених умов договору відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим виникла кредитна заборгованість за тілом кредиту в сумі 25 994,00 грн, заборгованість за нарахованими та не сплаченими відсотками в сумі 7 211,39 грн, а всього 33 205,79 грн.

22 грудня 2014 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" укладено договір факторингу № 22/12/14/3, згідно з яким відбулось переуступлення прав вимог та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" набуло статусу нового кредитора за зобов'язаннями за кредитним договором від 17 лютого 2012 року № (а. с. 38-42).

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що згідно із графіком платежів позичальника (а. с. 125), який є невід'ємною частиною кредитного договору, щомісячний обов'язковий платіж, який позичальник повинен внести на відповідний рахунок для погашення заборгованості кожного місяця становить 703,00 грн, остаточний строк повернення кредиту - 17 лютого 2014 року. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з позовом до суду звернулося у грудні 2015 року, тобто у межах строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, 17 лютого 2012 року їй було надано кредит у сумі 11 400 грн на споживчі цілі.

У пункті 1.4.2 кредитного договору визначено, що сума отриманого кредиту погашається щомісяця в дату платежу та в розмірі, зазначеному в графіку платежів.

Відповідно до графіку платежів з 19 березня 2012 року по 17 лютого 2014 року відповідач мала сплачувати щомісячно по 703,00 грн (а. с. 125).

В апеляційній скарзі позивач зазначав, що на час звернення до суду з цим позовом, відповідачем ця сума кредиту була погашена (а. с. 148).

Разом з цим позивач зазначав, за відповідачем рахується заборгованість за користування кредитною карткою.

Як убачається з матеріалів справи, через 6 місяців після укладення кредитного договору (17 лютого 2012 року) 23 серпня 2012 року відповідачем було активовано кредитну картку та отримано 2 500,00 грн готівки, що підтверджується випискою з особового ранку відповідача (а. с. 8).

Також з вказаної виписки убачається, що відповідач і надалі отримувала кредитні кошти.

Відповідно до пункту 2.5 кредитного договору строк дії кредитної лінії становить 3 роки з моменту підписання банком цього договору, тобто до 17 лютого 2015 року.

Апеляційний суд на зазначені обставини уваги не звернув, не перевірив доводів апеляційної скарги щодо сплати відповідачем 11 400 грн кредитних коштів; не встановив, яку суму кредитних коштів відповідач отримала на кредитну картку, та відповідно не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи.

Крім того, відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Таким чином, кредитна картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Аналогічний висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач перестала виконувати зобов'язання за кредитним договором з березня 2012 року, в свою чергу суд апеляційної інстанції зазначену обставину взагалі не встановив, а відповідач зазначає, що припинила виконувати зобов'язання за кредитним договором у жовтні 2012 року.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону та статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не дослідив виписки з особового рахунку відповідача, наданої позивачем, у тому числі, коли був здійснений останній платіж, що має значення для правильного вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку запереченням відповідача, доводам апеляційної скарги.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 лютого 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик