Справа № 201/4834/18
Провадження № 2/201/1840/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

27 вересня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого судді Федоріщева С.С,

при секретарі Кияшко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_2, третя особа Соборний ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

08 травня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_2, Соборний ВДВС місті Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 виходив з того, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису №9525 від 04 жовтня 2017 року, про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором в розмірі 144077, 25 грн., не перевірено факт безспірності заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, не перевірено факт пропущення ПАТ КБ «Приватбанк» трирічного строку позовної давності щодо заборгованості за кредитним договором. З огляду на вищевикладене, позивач просить суд визнати виконавчий напис від 04 жовтня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №9525 , вчинений ПН ЧМНО ОСОБА_2, таким, що не підлягає виконанню.

Представник позивача надала до суду заяву, у якій наполягала на задоволенні позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Від третьої особи ПН ЧМНО ОСОБА_2 до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі.

Представник третьої особи Соборного ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 223, ст. 280 ЦПК України.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

17 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено кредитний договір, за умовами якого, останній надав кредит ОСОБА_1 у розмір 10 500 грн.

04 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2, був вчинений виконавчий напис № 9525 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» від 17 вересня 2012 року в розмірі 144 077,25 грн., що включає: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 10 500 грн. 00 коп.; заборгованості за відсотками у розмірі 126 140 грн. 24 ком.; заборгованості з комісії та пені у розмірі 100 грн. 00 коп.; заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 6837 грн. 01 коп., за період з 17 вересня 2005 року по 31 липня 2017 року.

Постановами Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 11.01.2018 року було відкрито виконавче провадження №55499090 з виконання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса та накладено арешт на майно боржника.

За приписами з ч 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», п.п. 3.1 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та п.п. б) ч. 2 п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором від 17 вересня 2012 року, який містить підпис уповноваженої особи банку та печатку банку, вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 31 липня 2017 року складає 144 077,25 гривень.

В матеріалах справи відсутні докази того, що вказана сума погоджувались між банком та позичальником.

Враховуючи приписи статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису в суді вже розглядався по суті спір щодо стягнення заборгованості, а саме ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 липня 2015 року по справі № 200/13523/115-ц було винесено виконавчий лист по рішенню Третейського суду при Асоціації «Дніпровський банківський Союз» по справі №7046/2014 від 12 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» 18 906,10 грн.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Позивач надав всі наявні у нього докази в обґрунтування своїх вимог, а відповідач не надав жодного доказу в спростування вимог позивача.

Тому суд дійшов висновку, що вказана заборгованість не є безспірною, а виконавчий напис вчинено без дотримання вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат».

Враховуючи наведені вище обставини та норми матеріального права, суд дійшов висновку, що нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, чим порушив норми ст.88 Закону України «Про нотаріат», п.п. 3.1 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та п.п. б) ч. 2 п. 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а тому слід визнати таким, що не підлягає виконанню, спірний виконавчий напис нотаріуса.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року по справі № 199/4325/17.

Крім того, за змістом статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як зазначено у статті 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 Цивільного кодексу України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

З урахуванням того, що на час винесення оскаржуваного виконавчого напису, ПАТ КБ «ПриватБанк» не було надано, а нотаріусом не було досліджено будь-яких документів, які свідчили б про зміну встановленого ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України строку позовної давності, приймаючи до уваги, що заборгованість виникла ще у 2013 році, а із заявою до нотаріуса ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише 04 жовтня 2017 року, спірний виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», у звязку з чим є всі підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Аналогічні правові висновки містяться в постанові Апеляційного суду Харківської області від 06 квітня 2017 та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 06 листопада 2017 по справі № 644/6431/16.

Оцінюючі всі докази, досліджені судом у їх сукупності під час розгляду справи у судовому засіданні, та приймаючи до уваги те, суд вважає за необхідне визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, тим самим задовольнивши позовні вимоги позивача.

Оскільки вимоги позивача задоволені, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1440,78 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 2-5, 76-81, 141, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_2, третя особа Соборний ВДВС міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задовольнити.

Визнати виконавчий напис від 04 жовтня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №9525, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» від 17 вересня 2012 року в розмірі 144 077,25 грн. за період з 17 вересня 2012 року по 31 липня 2017 року таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1440,78 грн.( одна тисяча чотириста сорок гривень 78 коп.).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя С.С. Федоріщев