Справа № 484/2061/18
Провадження № 2/484/1362/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2018р.Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

в складі : головуючого судді - Медведєвої Н.А.

секретар судового засідання Бикова О.П., Шаповалова В.О.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайську в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в режимі відеоконференції з Київським районним судом м. Одеси справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Модерн-Трейд" про зміну причини звільнення, стягнення вихідної допомоги, коштів за вимушений прогул та заробітну плату за роботу в надурочний час

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «Модерн-Трейд», в якому вказала, що вона 07.12.2016р. була прийнята на роботу з 08.12.2016р. прибиральником службових приміщень до магазину «Копійка» №28 відповідача. 17.01.2018р. вона написала заяву про звільнення її з роботи за ч.3 ст. 38 КЗпП України у звязку з порушенням законодавства щодо оплати праці. Наказом від 14.02.2018р. її було звільнено за ст. 38 КЗпП України, хоча особистої заяви на звільнення за вказаною статтею нею написано не було. Крім того, з 01.02.2017р. вона переведена на 0,75 ставки посади прибиральника при цьому вона не була ознайомлена з часом початку, закінчення та тривалості щоденної роботи. Вона працювала щонеділі по 35 годин на тиждень, хоча повинна була працювати по 30 годин. Оплата праці в понадурочний час відповідно до вимог ст. 106 КЗПП України їй не проведена. На підставі викладеного просила стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 6000грн., 3776грн. кошти за час вимушеного прогулу та оплату праці в понадурочний час за період з 01.09.2017р. по 17.01.2018р. в сумі 2016,90грн.

30.05.2018р. на ухвалу суду про усунення недоліків позивачем надані розрахунки вказаних вище сум, відповідно до якої згідно ст.. 44 КЗпП України просила стягнути з відповідача 6750грн. вихідної допомоги. Також вказала, що в заяві про звільнення вона зазначила датою звільнення 17.01.2018р., трудову книжку отримала 14.02.2018р., оскільки вона не могла працевлаштуватись 4 тижня, а з січня 2018р. ставка заробітної плати збільшилась до 3776грн., вважає що втратила саме вказану суму. Також вона надала розрахунок щодо заробітної плати за роботу в надурочний час.

Ухвалою суду від 05.06.2018р. позовна заява була визнана неподаною та повернута позивачу у звязку з не усуненням недоліків у позовні заяві.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 06.07.2018р. апеляційна скарга позивача задоволена, ухвала суду від 05.06.208р. скасована та справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі розпорядження від 12.07.2018р. в результаті повторного автоматичного розподілу справи для розгляду справи визначена суддя Медведєва Н.А.

Ухвалою від 13.07.2018р. позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, визначені строки для надання заяв по суті.

09.08.2018р. до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просила в задоволенні позову відмовити за його безпідставністю.

16.08.2018р. до суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач вказала на сумнів щодо справжності акта, складеного щодо її відмови писати заяву про звільнення за власним бажанням та вказала на відсутність її заяви про звільнення за власним бажанням, на підставі якої винесений наказ про її звільнення від 14.02.2018р.

Під час розгляду справи 10.10.2018р. позивач просила змінити підставу її звільнення, наголошуючи, що вона писала заяву про її звільнення саме за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Ухвалою суду від 10.10.2018р. така заява прийнята судом.

На судовому засіданні позивач також пояснила, що свою роботу виконувала сумлінно, однак відповідачем з 01.01.2018р. заробітна плата їй підвищена не була до мінімального розміру, встановленого Законом України «Про державний бюджет у 2018 році», її робота у надурочний час починаючи з вересня 2017р. не оплачувалась відповідно до законодавства, тому вона написала заяву про звільнення її на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Така заява була передана особисто директора магазину «Копійка» №28 ОСОБА_3 та 17.01.2018р. направлена директору відповідача. Останнім днем роботи вона просила вважати 16.01.2018р., тому 17.01.2018р. вона на роботу не вийшла. Пізніше вона отримала лист відповідача про необхідність надати їй пояснення щодо незявлення на роботі та попередження, що вона буде звільнена за прогул. 14.02.2018р. вона була звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, однак відповідної заяви не писала. Також вона вказала, що акт, складений щодо її відмови писати заяву про звільнення за власним бажанням, кладений вантажником та продавцями магазину та не містить печатки підприємства. Обґрунтовуючи позовні вимоги також вона вказала, що їй не виплачені вихідна допомога за ст.. 44 КЗпП України 6000грн., робота в надурочний час з вересня 2017р. по січень 2018р. в сумі 2016,90грн. та середній заробіток в розмірі 3776грн., оскільки вона через те, що отримала трудову книжку 14.02.2018р. протягом місяця не могла влаштуватись на роботу. Просила задовольнити її позов повністю.

Представник відповідача під час судових засідань проти задоволення позову заперечувала, вказуючи, що дійсно 14.02.2018р. позивач була звільнена за ст. 38 КЗпП України, однак відповідна заява відсутня. Працівниками магазину складений акт, про те, що вона відмовилась писати заяву про її звільнення за власним бажанням. Заява позивача про звільнення її за ч.3 ст. 38 КЗпП України від 17.01.2018р. підприємством отримана не була. Також вона пояснила, що відповідач повинна була відпрацьовувати 6 годин на день. Дійсно у вересні та грудні 2017р. вона відпрацювала деякі дні 7 годин на день та отримала зарплату за відпрацьовані години. За цей час оплата праці як надурочна проведена не була. Крім того, позивач отримувала доплату до мінімальної заробітної плати, отже її право порушене не було.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст.. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 19 Конституції України зобов'язано органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.

Згідно ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що наказом заступника директора з персоналу ТОВ «Модерн-Трейд» №744-п від 07.12.2016р. позивач прийнята прибиральником службових приміщень до магазину «Копійка» №28 відповідно до укладеного строкового трудового договору (п.2 ст. 23 КЗпП України) з випробувальним терміном один місяць з оплатою праці годинною тарифною ставкою 11,51грн. з 08.12.2016р. 08.12.2016р. укладений трудовий договір.

На підставі наказу №058-п від 01.02.2017р. вона переведена на 0,75 ставки посади прибиральника службових приміщень магазину «Копійка» №28 з оплатою праці годинною тарифною ставкою 12,83грн. з 01.02.2017р.

31.01.2018р. позивачу відповідачем направлений лист з вимогою надати пояснення щодо неявки на роботу з 18.02.2018р. та попередження про те, що у випадку ненадання документів, що виправдовують її неявку, вона буде звільнена за прогул за п.4. ст. 40 КЗпП України.

Наказом №093-п від 14.02.2018р. позивач звільнена 14.02.2018р. за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Підставою вказана заява ОСОБА_1

14.02.2018р. позивач отримала трудову книжку.

Крім того, 14.02.2018р. був складений акт про відмову написати заяву про звільнення, відповідно до якого вантажник, та два продавця магазину «Копійка» №28 склали акт про те, що 14.02.2018р. позивачеві було запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням, однак остання відмовилась, мотивуючи що заяву про звільнення нею було написано 17.01.2018р.

Представник відповідача вказала, що заява про звільнення за власним бажанням від позивача не надходила, отже на підставі якої заяви позивача вона була звільнена з роботи 14.02.2018р. пояснити не змогла.

Позивач стверджувала, що 17.01.2018р. вона на імя генерального директора ТОВ «Модерн-Трейд» направила рекомендованим листом заяву про її звільнення на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з вимогою сплатити їй вихідну допомогу на підставі ст. 44 КЗпП України, вказавши останнім робочим днем 16.01.2018р. На підтвердження викладеного позивачем наданий фіскальний чек на направлення листа на імя Богданова до м.Одеси 17.01.2018р. Також вона вказала, що відповідну заяву вона надала безпосередньо директору магазину ОСОБА_3

ОСОБА_3, допитана в якості свідка, вказала, що таку письмову заяву позивачем їй надано не було.

Представник відповідача також вказала, що така заява від позивача до товариства не надходила.

Однак, відповідно до листа ОСОБА_4 управління держпраці в Одеській області від 21.03.2018р., направленого на імя позивача, товариство надало до управління заяву від 17.01.2018р., відповідно до якої позивач звернулась до відповідача з проханням звільнити її за власним бажанням за ч.3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням власником законодавства про працю, а саме недотримання мінімальних державних гарантій.

В судовому засіданні представник відповідача підтвердила, що всі обставини перевірки товариства ОСОБА_4 управлінням держпраці викладені у вказаному вище листі.

Таким чином, вказане спростовує пояснення відповідача, отже суд вважає встановленим факт звернення позивача до ТОВ «Модерн-Трейд» із заявою про звільнення її саме за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Під час розгляду справи позивач вказала, що не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем та наполягала на зміні підстави її звільнення.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13.

ОСОБА_4 управління держпраці в Одеській області від 21.03.2018р. під час перевірки відповідача встановлені порушення вимог ч.1 ст. 95 КЗпП України та ст. 3 Закону України «Про оплату праці», оскільки погодинний розмір заробітної плати, встановлений позивачеві, є нижчим за законодавчо встановлений погодинний розмір заробітної плати відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»; ч.2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» щодо зобовязання роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи та бухгалтерського обліку витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Вказані факти представником відповідача не спростовані.

Позивач також стверджувала, що вона починаючи з вересня 2017р. працювала понаднормово по 35 годин на тиждень, але оплата праці здійснювалась в порушенням вимог ст.106 КЗпП України.

Статтями 50, 52 КЗпП України визначено, що нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Для працівників установлюється п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п'ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51).

Відповідно до ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку.

Згідно ст. 61 КЗпП України на безперервно діючих підприємствах, в установах, організаціях, а також в окремих виробництвах, цехах, дільницях, відділеннях і на деяких видах робіт, де за умовами виробництва (роботи) не може бути додержана встановлена для даної категорії працівників щоденна або щотижнева тривалість робочого часу, допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації запровадження підсумованого обліку робочого часу з тим, щоб тривалість робочого часу за обліковий період не перевищувала нормального числа робочих годин (статті 50 і 51).

Відповідно до ст. 62 КЗпП України надурочні роботи, як правило, не допускаються. Надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня (статті 52, 53, і 61).

Статтею 106 КЗпП України визначений порядок оплати роботи в надурочний час за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається.

Представник відповідача та свідок ОСОБА_3 пояснили суду, що позивач за графіком повинна була працювати по 6 годин на день та працювала два дня роботи через день. Проти вказаного позивач не заперечувала.

Таким чином позивач фактично повинна була працювати 5 днів на тиждень по 6 годин на день, що складає 30 годин на тиждень та відповідає 0,75 ставки.

Однак відповідно до табелів використаного часу вбачається, що у вересні 2017року позивач 2, 5, 8, 20, 23 та 26 чисел та 1, 2, 4, 5, 7, 8, 11, 13, 14, 16, 17, 19, 22, 23, 25, 26, 29, та 31 чисел працювала 7 годин на день, що перевищує норму.

Представник відповідача підтвердила суду, що оплата праці здійснена позивачу за фактично відпрацьовані години, але не на підставі ст. 106 КЗпП України.

Таким чином, позивач у зазначені вище дні (всього 24 дня) працювала по одній годині надурочно.

Відповідно до листа ОСОБА_4 управління держпраці в Одеській області від 21.03.2018р. встановлено, що позивачу нарахована заробітна плата за вересень 2400грн. за 126 годин та за грудень 2017р. 2742,86грн. за 144 години. Отже оплата за годину роботи у вказані місця складала 19,05грн. Таким чином з відповідача підлягає стягненню заробітна плата за роботу в надурочний час в розмірі 468грн. (19,05грн. х 24 години), з яких необхідно відрахувати суми податків та інших обов'язкових платежів.

Викладене вище свідчить про те, що позивач обґрунтовано мала право у визначений нею строк розірвати трудовий договір із відповідачем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Доказів того, що позивач працювала надурочно, кожного тижня по 35 годин, за весь період з вересня по грудень 2017р. позивачем суду не надано, отже в цій частині позов належить частковому задоволенню на суму 468грн.

Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином позовні вимоги щодо зміни причини звільнення підлягають задоволенню.

Приписами частини 1 статті 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. (далі - Порядок), відповідно до положень якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до листа ОСОБА_4 управління держпраці в Одеській області позивач в січні 2018р. та листопаді 2017р. працювала неповні місяці, отже розрахунок середньомісячної заробітної плати здійснюється з урахуванням заробітної плати за вересень та жовтень 2017р., яка складає 2397,6грн. Таким чином позивачу необхідно сплатити 7192,80грн. (2397,6грн. х 3 місяця), з якої необхідно відрахувати суми податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнення коштів за вимушений прогул в розмірі 3776грн. позивач повязує з тим, що отримала трудову книжку 14.02.2018р., тому не мала змоги протягом 4 тижнів влаштуватись на роботу.

Частиною 5 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст.. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідач, починаючи з 17.01.2018р., на роботу не зявлялась, вважаючи себе звільненою за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Отримавши в лютому 2018р. лист щодо надання пояснень про неявку на робоче місце, позивач також не звернулась до відповідача щодо отримання розяснення про її звільнення та отримання трудової книжки. 14.02.2018р. вона отримала повідомлення від відповідача про її звільнення з 14.02.2018р. та про необхідність зявитися для отримання трудової книжки. 14.02.2018р. позивач трудову книжку отримала.

Викладене свідчить про відсутність підстав для стягнення з відповідача вихідної допомоги в розмірі 3776грн.

Таким чином позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, в силу вимог ст.. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1409,60грн.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобовязати товариство з обмеженою відповідальність «Модерн-Трейд» (місце знаходження: вул. Болгарська, 1 м. Одеса, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40001607) видати наказ про припинення трудових відносин з ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) з 17 січня 2018 року на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України у звязку з порушення роботодавцем законодавства про працю та внести відповідний запис у її трудову книжку.

Стягнути з товариство з обмеженою відповідальність «Модерн-Трейд» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в розмірі 7192,80грн., з яких необхідно відрахувати суми податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з товариство з обмеженою відповідальність «Модерн-Трейд» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за роботу в надурочний час в розмірі 468грн., з яких необхідно відрахувати суми податків та інших обов'язкових платежів.

В задоволенні позовної вимоги про стягнення коштів за вимушений прогул та стягнення заробітної плати за роботу в понадурочний час в іншій частині відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальність «Модерн-Трейд» на користь держави судовий збір у розмірі 1409 грн. 60 коп..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст. 358 ЦПК України.

Повне судове рішення складене 22.10.2018р.

Суддя Н.А.Медведєва