Провадження № 22-ц/4808/146/18
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача Фединяка В.Д.

суддів: Бойчука І.В., Матківського Р.Й. секретаря Мельник О.В.

з участю представника ПАТ «Кредобанк» Дюкарєвої К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсним кредитного договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2018 року, ухвалене суддею Антоняк Т.М. в м.Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 06 серпня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсним кредитного договору №36F/2007 від 27 лютого 2007 року.

Позовні вимоги, з врахуванням змін підстав позову, мотивовані тим, що 27 лютого 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № 36F/2007, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 53 070.00 дол. США на строк до 01 лютого 2022 року, з сплатою 14,5% річних. За умовами зазначеного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою визначеною у п.3.2 Договору. Згідно п. 3.6 Договору у випадку неповернення позичальником кредиту у термін, визначений п. 2.1 Договору, нарахування процентів на прострочену суму припиняється, а проводиться нарахування пені, відповідно до п.5.1 Договору. Пунктом 5.1 Договору передбачено, що пеня складає подвійну процентну ставку, яка визначена п.3.2. Згідно з п.4.1 Договору повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 297,00 дол. США. Відповідно до умов кредитного договору зазначені пункти щодо сплати комісій, а саме: за розгляд заяви-анкети, за видачу кредиту, за управління кредитом вважає несправдливими. Крім того, згідно п.4.7 договору банк встановив ОСОБА_3 несправедливу черговість зарахування коштів на повернення кредиту, не повідомлено про розмір нарахування процентів і порядок їх погашення шляхом виконання умов договору. Посилаючись на те, що при укладенні кредитного договору порушені права ОСОБА_3 як споживача, так як умови договору містять приховування застосування нестійкої процентної ставки та суперечить нормам чинного законодавства; вимоги дострокового повернення кредиту до настання строку, передбаченого договором, незважаючи на фінансовий стан позичальника; зміни процентної ставки в односторонньому порядку; їй, як позичальнику, не було надано жодних роз'яснень щодо умов кредитування; кредитний договір є договором приєднання і позичальник не може впливати на умови кредитування та вносити зміни в Кредитний договір, банк не повідомив про обставини, зазначені в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», її не ознайомили з умовами кредитування, банк не надав повної, всебічної, та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору, не було надано розрахунків сплати процентів (як по номінальної так по реальної процентної ставки), вважає умови кредитного договору несправедливі, просила визнати недійсним кредитний договір №36F/2007 від 27 лютого 2007 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_3

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про визнання недійсним кредитного договору № 36F/2007 від 27 лютого 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_3 відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, кредитний договір є договором приєднання, оскільки позичальник(споживач) фактично не може впливати на умови кредитування та вносити зміни до кредитного договору і якби позивача було проінформовано про всі умови кредитного договору, його недоліки, вона б відмовилась від укладання та отримання кредиту. Посилання на п. 9.7 оспорюваного кредитного договору в якому зазначено, що позичальник ознайомлений з умовами кредитування, діючими тарифами банку та загальною вартістю кредиту не заслуговує на увагу, оскільки у матеріалах справи відсутній кредитний договір з підписом позивача, крім того, згідно вимог закону необхідно повідомити споживача у письмовій формі, тому банк повинен довести саме отримання такого письмового повідомлення, а не ознайомлення споживача. Вказує, що дане письмове повідомлення відсутнє, як і доказів його отримання позивачем. При визначенні переліку супутніх послуг банки мають керуватись положеннями ч. 1 ст. 209 ЦК України, вимогам ч. 5 ч. 17 ст. 1, ч. ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у зобов'язанні мають бути чітко визначенні його суб'єкти та конкретизований його об'єкт. Відсутність або невизначеність (недостатня визначеність) зазначених елементів зобов'язання може бути підставою для оспорювання (або невизнання) факту виникнення зобов'язальних відносин. Згідно ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановленні законом. Згідно ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про захист прав споживачів» у справах про захист прав споживачів необхідно виходити з припущення,що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції (послуги), яку він отримує, тому спірний кредитний договір був укладений під впливом обману. Вважає, що п. 3.1, 4.7 кредитного договору є несправедливі, так як позичальник за даними умовами сплачує комісії: за розгляд заяви-анкети, за видачу кредиту, за управління кредитом, при цьому у договорі не визначено, які саме послуги будуть надані позичальнику банком за сплату цих комісій, а п. 4.7 встановлено несправедливу черговість зарахування коштів на повернення кредиту. Так кошти, які має сплатити позичальник зараховується в першу чергу на погашення прострочених комісій, після того строкових комісій та лише після цього тіла кредиту, що також є незаконним.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах від 29.12.2017 № 452/2017 ліквідовано, зокрема: Апеляційний суд Івано-Фраеківської області, та утворено Івано-Франківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Івано-Франківську область, з місцезнаходженням у місті Івано-Франківську.

Відповідно до частини шостої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди, що ліквідуються, припиняють здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Івано-Франківський апеляційний опубліковано в газеті «Голос України» від 03.10.2018 № 185 (6940).

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Івано-Франківським апеляційним судом та у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У судоводе засідання ОСОБА_3 чи її представник не з'явились, хоч про час та місце рогляду справи були повідомлені на 02.10., 11.10. та 16.10.2018 року, що підтверджується клопотаннями про відкладення розгляду справи (а.с.198,244) та телефонограмою (а.с.249), що відповідно ч.2ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Представник Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» апеляційну скаргу не визнала, вважає рішення суду законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, підписала договір, чим висловила своє волевиявлення. ОСОБА_3 є особою з повною цивільною дієздатністю, яка цілком усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, а отже, кредитний договір в цілому є таким, що укладений в рамках чинного законодавства України та відповідає положенням ст. 203 ЦК України. Кредитний договір №36F/2007 від 27 лютого 2007 року укладено на принципах добросовісної конкуренції, адже позивач самостійно та добровільно обрала ПАТ "Кредобанк" для укладення із ним кредитного договору.

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Відповідно до частин першої, третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання договору) у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року, перед укладенням кредитного договору банк зобов'язаний надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредобанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 36F/2007, відповідно до умов договору банк зобов'язується надати Позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених цим Договором, а Позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти (а.с. 36-37).

Відповідно до п.2.1 Кредитного договору банк видає Позичальнику кредит в сумі 53070,00 дол. США на строк до 01 лютого 2022 року. Відповідно до п.2.2 зазначеного договору кредит було надано на придбання житла на первинному ринку.

Факт отримання кредитних коштів позивачем не оскаржується.

Відповідно до п.3.2 Кредитного договору Позичальник сплачує Банку 14.5% річних. Проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів), за ставкою визначеною у п.3.2 Договору.

Згідно п. 3.6 Договору у випадку неповернення Позичальником кредиту у термін, визначений п. 2.1 Договору, нарахування процентів на прострочену суму припиняється, а проводиться нарахування пені, відповідно до п.5.1 Договору.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що пеня складає подвійну процентну ставку, яка визначена п.3.2. Згідно з п.4.1 Договору повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 297,00 дол. США.

Пунктом 3.7 Договору встановлено, що у разі зміни законодавства України щодо здійснення кредитування, облікової ставки НБУ, інших економічних умов, що впливають на ціну кредитних коштів, Банк має право самостійно змінити розмір процентної ставки, попередивши Позичальника. При цьому пункти 3.8, 3.9 Договору передбачають обов'язок Позичальника протягом 10 днів погодитись із такою зміною або повернути кредит та сплатити нараховані проценти.

Згідно п.4.7 Погашення заборгованості за цим Договором здійснюється у наступній черговості: 4.7.1 прострочені платежі по сплаті комісії, процентів за користування кредитом; 4.7.2 строкові платежі по сплаті комісії, процентів за користування кредитом за поточний місяць; 4.7.3 прострочені платежі по поверненню кредиту (основного боргу); 4.7.4 строкові платежі по поверненню кредиту (основного боргу) за поточний місяць; 4.7.5 пеня, штрафи та інші види неустойки; 4.7.6 платежі по сплаті комісії, процентів за користування кредитом, строк сплати яких на момент надходження коштів ще не наступив;4.7.7 платежі по поверненню кредиту (основного боргу) строк повернення по якому, на момент надходження коштів, ще не наступив. Позичальник вправі, на підставі заяви самостійно визначати порядок дострокової сплати комісії і процентів за цим договором.

Згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що при укладені кредитного договору № 36F/2007 від 27 лютого 2007 року між сторонами досягнуто згоди із усіх істотних умов: мета, сума і строк кредиту, умови та порядок його видачі та погашення, відсоткової ставки, порядок плати за кредит, графік погашення основної суми боргу, порядок зміни та припинення дії, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, угоди укладені в письмовій формі, сторони угод мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції вірно врахував, що позивач погодилась на отримання кредиту за такими умовами, які запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис ОСОБА_3 на договорі свідчить про її згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги з посиланням на порушення вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки умови кредитного договору містить інформацію про порядок та строки повернення кредиту, права та обов'язки як позичальника, так і банку, тому не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та не свідчать про настання наслідків, передбачених ст. ст. 15, 23 Закону.

З урахування викладеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного та графік погашення кредиту, які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15 від 02 грудня 2015 року.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростували.

Крім цього Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає оскаржуване рішення суду таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення суду за доводами апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

Р.Й.Матківський