АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4375/18 Справа № 205/1761/17 Головуючий у 1 й інстанції - Нижний А. В. Доповідач - Варенко О.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Пріоритет» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку та за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

В березні 2017 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював у ТОВ «ГК «Пріоритет» на посаді вальцівника, проте наказом від 23.02.2017 р. його безпідставно звільнено за ст.40 КЗпП України за прогули з 03.02.2017 р. Зазначає, що з 06.02.2017 року його не допускали до роботи, відібравши пропуск на територію заводу з невідомих йому причин. У зв'язку з чим просив визнати його звільнення з посади вальцівника ТОВ «ГК «Пріоритет» на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України незаконним та поновити його на роботі.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що з 06.02.2017 р. начальником цеху № 7 позивача було відсторонено від роботи та відібрано перепустку, оскільки в цеху № 7 було вчинено крадіжку. Тобто позивач не виходив на роботу не з власної вини, тому його звільнення є незаконним. Крім того, остаточний розрахунок з позивачем був здійснений з затримкою тільки 09.03.2017 року.

Також апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом йому необґрунтовано було відмовлено у задоволенні його клопотань про витребування доказів та допит свідків.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримав рішення суду першої інстанції та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що Наказом № 13-ОК від 18.01.2017р. ОСОБА_2 прийнято на роботу до ТОВ «ГК «Пріоритет» на посаду вальцівника (т.1 а.с.8).

03.02.2017р. посадовими особами ТОВ «ГК «Пріоритет» було пред'явлено ОСОБА_2 претензії щодо участі у крадіжці у цеху підприємства за адресою м.Дніпро, Новокодацький район, вул. Ударників, 54 (територія Дніпропетровського заводу металоконструкцій ім. І.В.Бабушкіна), що підтверджується показами свідка ОСОБА_3, а також заявою ОСОБА_2 до поліції від 11.02.2017р. (т.1 а.с. 13).

06.02.2017р. та 07.02.2017р. ОСОБА_2 був відсутній на робочому місці, що підтверджується Актом № 1 від 06.02.2017р. (т.1 а.с.49) та Актом № 1 від 07.02.2017р. (т.1 а.с. 50).

08.02.2017р. ОСОБА_2 з'явився на підприємство, проте під час розмови з директором з виробництва ОСОБА_4 відмовився від дачі пояснень щодо відсутності на робочому місці, що підтверджується Актом від 08.02.2017р. (т.1 а.с. 48).

Судом встановлено, що 08.02.2017р. позивач з'явився в цех з вимогою видати йому трудову книжку та наказ про звільнення, у зв'язку з чим його було направлено в офіс підприємства, який знаходиться за адресою м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26-б, оф. 203.

У період з 09.02.2017р. по 23.02.2017р. позивач не з'являвся на робочому місці, натомість 11.02.2017 р. звернувся до Чечелівського ВП ДВП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, у якій повідомив про існування конфліктної ситуації на ТОВ «ГК «Пріоритет» 03.02.2017р., пов'язаної з крадіжкою, а також про те, що з 06.02.2017р. його не допускають до роботи, не видають трудову книжку та не виплачують заробітну плату (т.1 а.с. 12-13).

Судом обгрунтовано встановлено, що заява ОСОБА_2 до Чечелівського ВП ДВП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області від 11.02.2017р., не підтверджує поважність причин відсутності позивача на роботі, оскільки подана лише через п'ять днів після стверджуваного позивачем недопуску до роботи, та, по-друге, така заява не може бути доказом недопуску позивача до роботи у період з 12.02.2017р. по 23.02.2017р.

Необґрунтованими судом першої інстанції визнано також посилання позивача на те, що до дня звільнення йому не була відома адреса офісу ТОВ «ГК «Пріоритет», а відтак він не міг з'явитись туди для вирішення питання щодо отримання трудової книжки та наказу про звільнення, оскільки відповідна адреса йому була повідомлена директором та була вказана позивачем у заяві про кримінальне правопорушення від 11.02.2017р.

Наказом № 49-ОК від 23.02.2017р. позивач звільнений з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 03.02.2017р. (т.1 а.с. 11).

Відповідачем направлено ОСОБА_2 повідомлення від 23.02.2017р. про необхідність з'явитись для отримання трудової книжки (т.1 а.с. 16), яке отримане позивачем 25.02.2017р. (т.1 а.с. 18).

Судом також встановлено, що 30.01.2017р. ОСОБА_2 було відкрито поточний рахунок у ПАТ «УкрСиббанк» (т.1 а.с. 46), а належні до виплати позивачу кошти, в тому числі середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.02.2017р. по 28.02.2017р., були зараховані на вказаний рахунок 28.02.2017р., що підтверджується наданою позивачем випискою від 09.03.2017р. (т.1 а.с. 117).

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 40, 47, 116, 117, 235 КЗпП України, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, враховуючи, що работодавцем було дотримано порядок звільнення ОСОБА_2 та розрахунку з ним, а поважних причин відсутності позивача на роботі судом встановлено не було.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що його з 06.02.2017 року не допускали до роботи та відібрали перепустку, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не підтверджені належними доказами: жодних повідомлень, заяв чи скарг до директора ТОВ "ГК "Пріорітет" від позивача не надходило. Натомість, в матеріалах справи наявні службові записки та акти про відсутність ОСОБА_2 на робочому місті в період з 06.02.2017 - 21.02.2017 р.р. (т.1 а.с. 47-64).

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин .

Порушення трудових прав позивача при його звільненні з займаної посади за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП Україниколегією суддів не встановлено.

Крім того, позивач не ставить питання про визнання наказу відповідача про його звільнення незаконним.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідачем порушено строки розрахунку з ним, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки звернення позивача до ПАТ «УкрСиббанк» для отриманням банківської картки лише 09.03.2017р. не спростовує факт виконання роботодавцем 28.02.2017 р. свого обов'язку з остаточного розрахунку зі звільненим працівником, що підтверджується випискою за картковим рахунком ОСОБА_2 (т.1 а.с. 117). Відповідачем на користь позивача відповідно до ст.117 КзпП України було нараховано виплату за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку у сумі середнього заробітку за цей період. Оскільки за Законом України "Про оплату праці" працівнику належить компенсація за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, позивачу було нараховано компенсацію, про що його було повідомлено у листі від 01.03.2017 року, вихідний № т 0103/2017 (т.1 а.с.18, 84-88).

Порушення норм процесуального права, на які посилається апелянт, не призвели до неправильного вирішення справи, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду, згідно вимог ч.2 ст.376 ЦПК України.

Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова