Провадження № 2/201/3/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

02 жовтня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Сидоренко І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

15.11.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики (з урахуванням уточнених вимог в редакції від 05.12.2017р. (а.с. № 3 - 6, 22 - 25).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12.12.2014р. він уклав з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів, який посвідчено нотаріально. На підставі договору передав відповідачеві кошти у сумі 650 000 грн. зі строком повернення до 12.06.2015р. Факт одержання коштів також підтверджується розпискою відповідача від 12.12.2014р.

Пунктом 9 договору позики було обумовлено, що у разі невиконання грошових зобов'язань, на підставі ст. 549 ЦК України позичальник повинен сплатити неустойку (пеню) в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув.

Як зазначено у договорі, ОСОБА_2, укладаючи договір, діяв за згодою своєї дружини ОСОБА_3 Оскільки договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, він створює обов'язки для другого з подружжя. Тому, користуючись нормою ст. 65 СК України, позивач пред'явив позов до обох з подружжя про солідарне стягнення боргу.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 509, 526, 530, 549, 627, 629, 1046, 1049 ЦК України, cт. 65 СК України, просив стягнути солідарно з відповідачів суму позики у розмірі 650 000 грн., пеню у розмірі 2 863 250 грн., інфляційні втрати в розмірі 173 155,16 грн., а також три проценти річних у розмірі 47 067 грн.

Представник позивача - ОСОБА_4 (діє на підставі довіреності від 13.12.2017р. - а.с. № 37) 02.10.2018р. надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. № 61).

Відповідачі в підготовче засідання, яке було призначені на 17.05.2018р. та в судові засідання, які призначалися на 09.07.2018р. та 02.10.2018р., не з'явилися. Про дату, місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом (а.с.№ 27, 29). Тричі до суду поверталися конверти з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 43, 50, 55). Крім того, про судове засідання 02.10.2018р. відповідачі повідомлялись шляхом розміщення 17.07.2018р. оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. № 60). З урахуванням положень п. 4 ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідачі вважаються такими, що належним чином повідомлені про дату та час слухання справи.

Варто зазначити, що після розміщення 17.07.2018р. оголошення на сайті «Судова влада» про дату чергового судового засідання, відповідач ОСОБА_2, який проживає з відповідачкою ОСОБА_3 за однією адресою, 31.07.2018р. з,явився до суду особисто та отримав судову повістку на 02.10.2018р. (а.с. № 57,58).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247, ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами.

Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст.ст. 189, 197 ЦПК України проведено 17.05.2018р. (а.с. № 47).

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом 12.12.2014р. ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 договір позики грошових коштів в сумі 650 000 грн., зі строком повернення до 12.06.2015р. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 3491 (а.с. № 9, 10). Пунктом 6 договору обумовлено, що позичальник отримав повністю кошти до підписання цього договору. Факт передання коштів підтверджується розпискою від 12.12.2014р., підписаною відповідачем (а.с. № 11).

Відповідно до п. 9 договору позики, у разі невиконання грошових зобов'язань, керуючись ст. 549 ЦК України, позичальник повинен повернути позикодавцю неустойку (штраф, пеню), в розмірі 0,5 % від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідач у визначений умовами договору строк суму позики не повернув.

Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідач не виконав умови договорів позики і не повернув позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Як видно з договору від 20.12.2013р. і доданої до нього розписки, вони підтверджують і факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дату її отримання (12.12.2013р. в сумі 650 000 грн.), що з урахуванням норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України та вищенаведеної правової позиції Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-79цс14, доводить факт отримання позивачем грошей у борг.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 12.12.2013р. в розмірі 650 000 грн.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

З огляду на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, то позивачем відповідно до вимог ст. 625 ЦК України були розраховані 3% річних.

Так, на підставі договору позики 650 000 грн. надано зі строком повернення до 12.06.2015р. Згідно розрахунку у позові (а.с. № 5) за період з 12.06.2015р. по 09.11.2017р. (за 881 день) на суму основного боргу нараховано 3% річних в розмірі 47 067грн.

Індекс інфляції розраховано виходячи із сукупного індексу інфляції за період з 12.06.2015р. по 09.11.2017р., який складає 1,266393. Отже, інфляційні витрати розраховані таким чином: 650 000 грн. * 1,266393 = 823 155,20 грн. 823 155,20 грн. - 650 000 грн.= 173 155,16 грн.

Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Виходячи зі змісту ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Як вбачається з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому необхідно зазначити, що суд при зменшенні розміру неустойки не обмежений тільки розміром основної заборгованості, оскільки законодавчого обмеження по такому зменшенню не встановлено. Таким чином, суд за наявності обставин встановлених ч. 3 ст. 551 ЦК України за власним переконанням може зменшити розмір неустойки до будь-якого розміру. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.09.2014р. по справі № 6-110цс14, а також Верховним Судом у постанові від 28.02.2018р. по справі № 202/3351/14-ц (провадження № 61-4338св18).

Враховуючи встановлене, суд, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру неустойки до 650 000 грн., яка дорівнює сумі основного боргу, відмовивши у стягнення пені в сумі 2 213 250 грн. (2 863 250 грн - 650 000грн. = 2 213 250 грн.).

Стосовно вимог позивача до ОСОБА_3 (дружини відповідача) про солідарне стягнення з неї боргу, то ці вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Отже, солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо вказаних в законі чи договорі, і при цьому кредитору надається право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі від усіх боржників разом або від одного із боржників.

Ані закон (у тому числі й СК України), ані договір позики не містить положень про солідарний обов'язок подружжя перед позивачем. Позивач помилково тлумачить норму 65 СК України в аспекті солідарної відповідальності подружжя перед кредитором, оскільки вона регулює права подружжя щодо розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і застосовується при вирішенні спорів, що виникають з сімейних правовідносин, зокрема, про поділ спільної сумісної власності.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково. З відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 12.12.2014р. в загальній сумі 1 520 222,16 грн., з яких 650 000 грн. - основний борг, 173 155,16 грн. - інфляційні витрати, 47 067 грн. - три відсотки річних, 650 000 грн. - пеня.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає, що їх слід розподілити наступним чином.

З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 257грн.50коп. пропорційно до задоволеної частини позовних вимог ( 1 520 222грн.16 коп. х 8 000грн. : 3 733 472 грн.16коп. = 3 257грн.50коп.).

З відповідачки ОСОБА_3 судові витрати не стягуються взагалі у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог до неї.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 525, 526, 625, 549, 551, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, Правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, у постанові Верховного Суду України від 03.09.2014р. по справі № 6-110цс14, постанові Верховного Суду від 28.02.2018р. по справі № 202/3351/14-ц (провадження № 61-4338св18), ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, 280, 284, 289, п.9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд ,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2) грошові кошти за договором позики від 12.12.2014р. в розмірі 1 520 222 грн. 16коп. (один мільйон п'ятсот двадцять тисяч двісті двадцять дві грн. 16 коп.), з яких 650 000 грн. - основний борг, 173 155,16 грн. - інфляційні витрати, 47 067 грн. - три відсотки річних, 650 000 грн. - пеня.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені в сумі 2 213 250 грн. - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 257грн.50коп.

Рішення суду відповідно до положень ст. 289 ЦПК України набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Суддя Н.В. Ткаченко