П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2018 року

Єдиний унікальний номер 263/14303/15-ц

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Зайцевої С.А., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2017 року (суддя Хараджа Н.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,

В с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2, згодом уточнив вимоги, просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 5000 грн., починаючи з 07 грудня 2015 року та протягом усього часу інвалідності, а у разі його подовженні - на весь строк інвалідності без додаткового відповідного рішення.

В обґрунтування позову вказувала, що з 17 листопада 2000 року перебуває з відповідачем у шлюбі. З березня 2014 року шлюбні відносини було припинено, але влітку 2015 року між ними шлюбні відносини було поновлено, однак вони значно погіршилися. Позивач є інвалідом 2 групи. Відповідач працює моряком на іноземних суднах та отримує заробітну плату 6000 доларів на місяць. Враховуючи, що відповідач не турбується про позивача, остання була вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Зокрема зазначила, що заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2016 року позовні вимоги позивача було задоволено та стягнуто аліменти у розмірі 3000 грн. щомісячно на весь час непрацездатності, яке відповідач виконував та сплачував аліменти, а в подальшому оскаржив вказане рішення шляхом подачі заяви про його перегляд до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції необґрунтовано поновив строк звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, оскільки відповідачу було відомо про заочне рішення, виконував його, а тому у нього були відсутні поважні причини для поновлення зазначеного строку.

Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, оскільки мотивуючи рішення, суд зазначив, що окрім пенсії відповідач має інші доходи. Однак суд не звернув увагу, що іншими доходами були аліменти, які сплачував відповідач на виконання заочного рішення, яке суд згодом скасував.

Враховуючи, що у відповідача дохід значно перевищує прожитковий мінімум, позивач є інвалідом другої групи та потребує допомоги, остання вважає, що має право на стягнення аліментів з відповідача.

Відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, про що свідчать записи в книзі телефонограм апеляційного суду за № 29, 30 (а.с. 109, 110).

Від позивача та відповідача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с.112, 113).

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представники позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що позивач ОСОБА_1 захворіла під час перебування у шлюбі з відповідачем, є інвалідом 2 групи загального захворювання та потребує матеріальної допомоги останнього, оскільки постійно приймає ліки, курс лікування щомісяця становить 3500 грн. Відповідач працює в іноземних компаніях, отримує дохід у розмірі 8000 доларів США, а тому має можливість виплачувати аліменти на утримання дружини щомісячно по 5000 грн. Інших доходів у позивача не мається, ті кошти, які поступали на рахунок позивача в іноземній валюті були повернуті відповідачу, після приходу його із рейсу. Крім того, відповідач виконував заочне рішення до його скасування судом.

Представник відповідача - ОСОБА_5 пояснив, що у суду не було підстав для ухвалення заочного рішення, оскільки позивач не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Погасив заборгованість по аліментам, стягнутих на підставі заочного рішення, оскільки юридично не обізнаний, а державний виконавець звернувся з поданням про заборону виїзду його за межи країни. Оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм СК України, оскільки розмір пенсії позивача вище розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. На рахунку позивача знаходилась велика сума коштів, яка є достатньою для її лікування.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників позивача - ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1, заперечення представника відповідача - ОСОБА_5, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 17 листопада 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений шлюб, після реєстрації якого, остання змінила своє прізвище на прізвище чоловіка «ОСОБА_1» (т.1 а. с. 4).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 18 квітня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (т.1 а.с. 77).

Згідно довідок до акту огляду МСЕК від 08 жовтня 2013 року та від 19 жовтня 2016 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, має другу групу інвалідності загального захворювання, праця останньою передбачена лише в спеціально створених умовах (т.1 а.с.140).

У зв'язку з викладеним ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ Жовтневого району м. Маріуполя та отримує пенсію по інвалідності 2 групи.

Згідно довідок УПФУ Жовтневого району м. Маріуполя: №32911/02 від листопада 2015 року, №8062/02 від 14.03.2017 року, №8062/03 від 14.03.2017 року, розмір пенсії ОСОБА_1 по інвалідності 2 групи за період з січня 2015 року по листопад 2015 року склав 11914,00 грн. ( з січня 2015 року по серпень 2015 року, включно, по 1049,00 грн. щомісячно, а з вересня 2015 року по листопад 2015 року, включно, 1174,00 грн. щомісячно); за період з січня 2016 року по березень 2017 року склав 18694,00 грн. (з січня 2016 року по квітень 2016 року, включно, по 1174,00 грн. щомісячно, з травня 2016 року по листопад 2016 року, включно, 1230,00 грн. щомісячно, а з грудня 2016 року по березень 2017 року, включно, 1347,00 грн.)

На теперішній час отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1412,00 грн., що сторонами не оспорюється, а тому у відповідності до ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягає (т.1 а.с. 199, 200).

У відповідності до виписок із медичної картки від 02 грудня 2015 року та від 16 березня 2017 року, наданих комунальною лікувально-профілактичною установою «Міська психіатрична лікарня №7», ОСОБА_1 перебуває на обліку в амбулаторії з 10 серпня 2010 року, багаторазово перебувала на стаціонарному лікуванні. Діагноз - органічний бредовий (шизофреноподібний) розлад, епісиндром (т.1 а.с. 7).

Згідно листа ТОВ «Єльвіктор Шиппінг енд Трейдінг Одеса» від 10.07.2017 року за вих. № 3570 ОСОБА_2 працює на посаді електрика на судах Грецької компанії з 17.12.2012 року при посередництві «Єльвіктор Шиппін генд Трейдінг Одеса» (т.2 а.с. 42).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач одержувала пенсію по інвалідності щомісяця у розмірі більше ніж прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, тому у відповідності до положень ч. 4 ст. 75 СК України вона не вважається особою, яка потребує матеріальної допомоги, і тому вона згідно із законом не має права на утримання - одержання аліментів від відповідача.

З таким висновком колегія суддів не може не погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв'язку із вчиненням ним умисного злочину, якщо це встановлено судом.

Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв'язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Аналіз ст.ст.75, 76 СК призводить колегію суддів до висновку, що призначення аліментів на особу, яка набула інвалідності під час зареєстрованого шлюбу та цей статус не змінився і після розірвання шлюбу, можливе за одночасної наявності всіх наступних умов: якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Так однією з обов'язкових умов є наявність нижчого від прожиткового мінімуму рівня матеріального забезпечення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для осіб, які втратили працездатність: з 1 вересня 2015 - 1074 грн., з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня - 1130 гривень, з 1 грудня - 1247 гривень.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

Отже, державою на законодавчому рівні встановлено розмір достатнього доходу для осіб, які втратили працездатність. А тому, якщо дохід зазначеною особою дорівнює встановленому розміру або є вищим, така особа не вважається такою, що потребує матеріальної допомоги.

З матеріалів справи, зокрема з довідки УПФУ в Жовтневому районі м. Маріуполя Донецької області, вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам ІІ групи та розмір цієї пенсії.

Порівнюючи розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та розмір отримуваної пенсії позивача, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, оскільки її дохід перевищує розмір встановленого законодавством прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб.

Ті обставини, що відповідач за контрактом отримує значний дохід, не є підставою, відповідно до наведених вище норм Сімейного кодексу України, для стягнення з нього аліментів на утримання позивача.

Крім того, колегія суддів зауважує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що є її процесуальним обов'язком, щодо не забезпечення потреб у лікуванні законодавчо встановленим прожитковим мінімумом.

Відповідно до виписок із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 271 від 02 грудня 2015 року та № 338 від 16 березня 2017 року (т.1 а.с.7, 198) ОСОБА_1 надавались лікувальні трудові рекомендації, а саме призначалось підтримуюче лікування постійно та призначались лікувальні препарати.

Разом з тим, позивачем та її представниками до матеріалів справи копії чеків свідчать про придбання лікарських препаратів, які не були призначені позивачу, а ті препарати, які придбавались за призначенням лікарів ( циклодол, аміназин) мають невелику вартість.(т.1 а.с. 9, 195, 196).

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права при розгляді заяв відповідача про перегляд заочного рішення та поновлення процесуального строку для звернення із вказаною заявою являються неспроможними.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, що відповідно до положень ст. 224 ЦПК України, в редакції на час розгляду справи судом, не давало суду підстав для ухвалення заочного рішення (т.1 а.с.26, 27, 29, 30, 33).

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2016 року у даній справі за заявою ОСОБА_2 ухвалою цього ж суду від 06 лютого 2017 року скасовано та призначено розгляд справи в загальному порядку (т.1 а.с.48, 169). При цьому, з метою недопущення порушення законних прав та інтересів ОСОБА_2, суд дійшов висновку про поновлення строку для подачі заяви про перегляд заочного рішення.

Вказана ухвала не скасована, відповідно до норм цивільного процесуального законодавства, оскарженню та перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, його висновки відповідають фактичним обставинам справи, а тому підстави для його скасування в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текс постанови складений 11 січня 2018 року.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: С.А.Зайцева

С.А.Попова