Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 425/2439/16-ц

провадження № 61-11458св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Колективне підприємство «Сєверодонецька будівельна фірма «ДСК»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року у складі судді Москаленко В. В. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Дронської І. О., Єрмакова Ю. В., Карташова О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Колективного підприємства «Сєверодонецька будівельна фірма «ДСК» (далі - КП «Сєверодонецька будівельна фірма «ДСК») про визнання наявності факту сумнівного звільнення, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що більше 12 років він працював у КП «Сєверодонецька будівельна фірма «ДСК», який в 1992 році реорганізовано в колективне підприємство «Будівельне управління 3» (далі - КП «Будівельне управління 3»), на якому він продовжував працювати на посаді монтажника з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій. 10 червня 1996 року його звільнено з роботи у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

У 2015 році позивач звернувся до Управління пенсійного фонду України міста Рубіжне для оформлення пенсії на пільгових умовах. Йому було відмовлено з тих підстав, що період роботи з 22 серпня 1992 року по 28 лютого 1995 року на посаді монтажника з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій не може бути включено у пільговий стаж.

Позивач вважає, що його звільнення є незаконним. Після звільнення його з підприємства не за власним бажанням, а за скороченням штатів, він отримав статус безробітного, який має до цього дня. Період часу з 10 червня 1996 року по день звернення із позовом до суду є вимушеним прогулом.

ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати наявність факту сумнівного звільнення з роботи згідно з пункту 1 статті 40 КЗпП України, а період із 10 червня 1996 року по 10 лютого 2016 року визнати вимушеним прогулом та зобов'язати КП «Сєверодонецька будівельна фірма «ДСК» виплатити йому середній заробіток за період вимушеного прогулу у розмірі 342 200,00 грн.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року ОСОБА_4 у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога позивача про визнання факту сумнівного звільнення є безпідставною, а вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ? похідною від вимоги про поновлення на роботі, тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Позивач пропустив строк звернення до суду, однак оскільки позовні вимоги є безпідставними, то відмовлено саме з цих підстав.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позов ОСОБА_4 не підлягає задоволенню у зв'язку з безпідставністю, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження незаконності свого звільнення, а також з урахуванням тривалого часу, який пройшов із моменту звільнення.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 08 лютого 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди, розглядаючи цю справу, неналежно дослідили надані позивачем докази, які свідчать про незаконність його звільнення. Вказує на порушення судами процесуального законодавства, а саме: повторна участь судді місцевого суду у розгляді справи, безпідставне перенесення судового засідання на іншу дату в апеляційному суді.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справу № 425/2439/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що сторони з 03 вересня 1984 року по 10 червня 1996 року перебували у трудових відносинах. Позивач займав посаду монтажника з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій.

Наказом від 08 квітня 1996 року № 17-к позивача було попереджено про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників, із яким позивач був ознайомлений, що підтверджується його підписом і не оспорюється.

Позивача також повідомлено про звільнення окремим попередженням, з яким він ознайомився 22 лютого 1996 року, що підтверджується його підписом та не оспорюється.

Наказом від 10 червня 1996 року № 28-к, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності працівників, із виплатою місячної вихідної допомоги, 10 червня 1996 року з підприємства звільнено дев'ять працівників, у тому числі і позивача.

Позивач ознайомлений з цим наказом, що підтверджується його підписом та не оспорюється.

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва та праці, в тому числі ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до положень статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу. Профспілковий орган повідомляє власника або уповноважений ним орган у письмовій формі про прийняте рішення в десятиденний строк. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніше як через місяць з дня одержання згоди профспілкового органу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем надано копію попередження від 22 лютого 1996 року ОСОБА_4 про скорочення чисельності працівників, яке підписано останнім, копію наказу від 08 квітня 1996 року № 17-к, з якого вбачається, що 10 робітників підприємства, у тому числі й позивача, не пізніше ніж за два місяці, попереджено про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників, протокол № 3 засідання постійно діючої комісії КП «Будівельне управління 3» від 01 червня 1996 року, копію наказ від 08 червня 1996 року №17-К про ознайомлення усіх робітників, що звільняються, копію наказу від 10 червня 1996 року № 28-к про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України 9 робітників підприємства, у тому числі й позивача із зазначенням підстав: скорочення чисельності робітників КП «Будівельне управління 3». Зазначені накази узгоджені та підписані головою профспілкової організації підприємства. Позивач у встановленому порядку із зазначеними наказами ознайомлений, заперечень щодо свого звільнення не надав.

Таким чином, відповідач, звільняючи позивача з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, трудового законодавства України не порушував.

Відповідно до статті 60 ЦПК України чинної на момент ухвалення оспорюваних рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судами встановлено, що позивачем в обґрунтування позовних вимог до позовної заяви додані: копія трудової книжки, копія міського архіву про відсутність документів КП «Будівельне управління 3» та довідка з Рубіжанського міського центру зайнятості про відсутність реєстрації ОСОБА_4 в Рубіжанському міському центрі зайнятості.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування незаконності його звільнення.

Суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, зазначаючи про те, що КЗпП України не передбачено такого способу захисту трудових прав як визнання факту сумнівного звільнення, прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволення через його безпідставність.

Також судами попередніх інстанції правильно зазначено, що вимога щодо стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі і задоволенню не підлягає.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що позивачем також пропущено строк звернення до суду і поважних причин для поновлення такого строку не наведено, проте оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 є безпідставними, тому позивачеві необхідно відмовити за безпідставністю, а не у зв'язку із пропуском установленого строку звернення до суду.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено вимоги статті 21 ЦПК України 2004 рокуз тих підстав, що суддя Москаленко В. В. повторно розглядала справу є безпідставними, оскільки по суті позовних вимог справа суддею Москаленко В. В. не розглядалась. Скасування Апеляційним судом Луганської області ухвали Рубіжанського міського суду Луганської області від 01 вересня 2016 року, якою позовна заява про визнання наявності факту сумнівного звільнення, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу визнана неподаною і повернута позивачу, не є підставою для застосування вимог статті 21 ЦПК України 2004 рокущодо недопустимості повторної участі судді в розгляді справи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Вимога заявника в касаційній скарзі про стягнення на його користь з відповідача 16 000,00 грн з відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням, не заслуговує на увагу, оскільки відповідно до частини другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, тоді як зазначену вимогу позивач у місцевому суді не заявляв.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик