Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 199/2291/15-ц

провадження № 61-3842св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 27 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 303 000,00 грн, зі сплатою 1,34 % річних на місяць на суму залишку за кредитом, строком до 27 серпня 2037 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 27 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_5 укладений договір поруки.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у визначеній сумі, а відповідач, у свою чергу порушив взяті на себе договірні зобов'язання щодо погашення кредиту, внаслідок чого станом на 27 січня 2015 року виникла заборгованість у сумі 2 124 996,17 грн, із яких: прострочена заборгованість за кредитом - 295 915,74 грн, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 595 489,80 грн, заборгованість за комісією - 51 743, 94 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань - 1 080 418, 30 грн, а також штраф (фіксована частина) - 250,00 грн, штраф (відсоткова складова) - 101 178, 39 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 2 124 996,17 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову до поручителя ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що за висновком судової почеркознавчої експертизи від 07 червня 2016 року підпис від імені ОСОБА_5 в графі «поручитель» у договорі поруки від 27 серпня 2007 року виконані не ОСОБА_5, а іншою особою з наслідуванням її справжнього підпису. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову до боржника, суд виходив із пропуску позивачем строку позовної давності звернення до суду із зазначеним вимогами, оскільки право вимоги про виконання зобов'язання виникло у банку з 02 червня 2008 року, а із позовом до суду звернувся лише у березні 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 серпня 2007 року, станом на 27 січня 2015 року в загальному розмірі 292 325,09 грн, яка складається із: заборгованості за процентами - 261 601,07 грн; заборгованості за комісією - 20 724,02 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 10 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог щодо ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що вимоги про повернення тіла кредиту заявлені поза межами строку позовної давності, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Разом з тим, апеляційний суд зазначив, що сплив позовної давності не припиняє правовідносин сторін у справі та не звільняє боржника від відповідальності щодо сплати процентів у межах строку позовної давності, тобто в межах трьох років з дати звернення до суду із позовом - з 26 березня 2012 року по 26 березня 2015 року. Зменшуючи суму пені, суд виходив з того, що її розмір значно перевищує розбір збитків, завданих позивачу, а відмовляючи у стягненні штрафів, апеляційний суд зазначив, що штраф і пеня є одним видом цивільної-правової відповідальності, які не можуть бути застосовані одночасно за одне й те саме порушення.

У грудні 2017 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення в частині незадоволення позовних вимог до ОСОБА_4 та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову до останнього у повному обсязі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Рішення суду в частині позовних вимог до поручителя ОСОБА_5 не оскаржується, а тому не переглядається Верховним Судом.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що умова передбачена в пункті 7.1 кредитного договору починає діяти лише після направлення відповідного повідомлення позичальнику, а тому позивач має право на стягнення заборгованості зі щомісячних платежів за тілом кредиту в межах строку позовної давності за період з 26 березня 2012 року по 26 березня 2015 року, оскільки повідомлення про дострокове повернення кредиту направлено позичальнику 26 лютого 2015 року, а 26 березня 2015 року банк звернувся до суду із указаним позовом. При цьому, зменшуючи розмір пені з 1 080 418,30 грн до 10 000,00 грн, апеляційний суд не керувався засадами цивільного законодавства як справедливість та розумність.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2018 року відкрито провадження у зазначеній цивільній справі.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції в цій частині відповідає вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судового рішення у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 27 серпня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 303 000,00 грн, зі сплатою 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 27 серпня 2037 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором, 27 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_5 укладений договір поруки.

Позичальник належним чином не виконував взяті на себе договірні зобов'язання, внаслідок чого станом на 27 січня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 124 996,17 грн, із яких: 295 915,74 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 595 489,80 грн - заборгованість зі сплати процентів; 51 743,94 грн - заборгованість за комісією; 1 080 418,30 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання; штрафи: 250,00 грн (фіксована частина) та 101 178,39 грн (відсоткова частина).

Пунктом 7.1 кредитного договору встановлено, що у разі порушення термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі» на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором у ОСОБА_4 виникло прострочення сплати кредитних коштів за січень 2008 року і за умовами пункту 7.1 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 120 днів, тобто 27 травня 2008 року, а останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати є 31 травня 2008 року. Таким чином, із 01 червня 2008 року у банку виникло право вимоги про виконання зобов'язання, у тому числі і право звернення до суду із позовом про стягнення боргу із ОСОБА_4

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Таким чином, оскільки за умовами укладеного між сторонами договору, строк виконання зобов'язання було змінено, тому починаючи з 01 червня 2008 року та протягом трьох років банк мав право на звернення до суду з позовом до боржника, проте з таким позовом він звернувся лише у березні 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, який оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення тіла кредиту у зв'язку із пропуском строку позовної давності звернення до суду із зазначеними вимогами, зменшення на підставі наявних у матеріалах справи доказах розміру пені відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, а також відмови щодо стягнення суми штрафу з підстав заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року

залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик