Справа № 363/2990/17 Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/3241/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 27 04.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2018 року м. Київ

Справа № 363/2990/17

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Іванової І.В.

Олійника В.І.

секретар судового засідання Немудра Ю.П.,

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5 (апелянт),

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області, у складі судді Котлярової І.Ю., від 17 січня 2018 року ,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про ьвнесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вишгородського районного суду із позовом до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, в обґрунтування якого вказав, що 07 серпня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір підряду на роботи з будівництва штучної водойми.

Відповідно до умов договору, ОСОБА_5, як підрядник, зобов'язалася виконати на його на земельній ділянці комплекс робіт з проектування та будівництва водойми. Умови даного договору відповідачем були виконані у повному обсязі, про що свідчить Фінальний акт прийому-передачі робіт підряду підписаного сторонами 12 грудня 2013 року.

Проте, у жовтні-листопаді 2016 року ним були виявлені недоліки у виконаних відповідачем роботах, а саме, штучна водойма почала втрачати значну кількість води та як наслідок відбулося руйнування дамби водойми.

Пояснив, що відповідно до п. 5.1. договору підряду відповідачем гарантовано надійність та якість виконаних робіт протягом гарантійного строку, який складає 5 років з моменту підписання сторонами фінального акту приймання-передачі робіт. Згідно з п. 5.2. договору підряду ОСОБА_5 зобов'язалася усунути за письмовою вимогою позивача і за свій рахунок всі недоробки, які виникнуть протягом строку гарантії.

02 грудня 2016 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про негайне виконання гарантійних зобов'язань із попередженням про залучення третіх осіб для виконання ремонтних робіт, у разі не виконання їх відповідачем, та стягнення понесених витрат відповідно до п. 5.3 договору із відповідача.

Однак, відповідач жодним чином не відреагувала, на вимогу. У зв'язку із чим ним на виконання ремонтних робіт штучної водойми було укладено договори із третіми особи. Таким чином, вартість організації виконання робіт з капітального ремонту штучної водойми-вольєру для утримання водоплавних птахів склала 222 385, 62 грн., тому просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь вказані збитки.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 січня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 збитки у розмірі 222385,62 грн. Розподілено судові витрати.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2018 року в задоволені заяви ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Відповідач з вказаним судовим рішенням не погодилася та 14 червня 2018 року подала апеляційну скаргу. Просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позу відмовити. Вважає вказане рішення ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права і висновок суду, щодо доведеності позовних вимог є не обґрунтованим.

Позивач судове рішення не оскаржив. Сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явилися, що, відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджало розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 2) ч.1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, наведеним вимогам судове рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що виявлені у жовтні-листопаді 2016 року позивачем недоліки у виконаних відповідачем роботах виникли внаслідок їх неналежного виконання відповідачем, про що останній був повідомлений, однак ним не було надано, ані пояснень, ані заперечень щодо таких недоліків і можливих причин їх виникнення, тому прийшов до висновку, що витрати понесені позивачем на усунення цих недоліків у роботах підлягають відшкодуванню відповідачем у повному обсязі.

Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджено, що 07 серпня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений договір підряду на роботи з будівництва штучної водойми (далі також договір). Відповідно до умов договору, підрядник, зобов'язався виконати комплекс робіт з проектування та будівництва водойми в с. Демидів Вишгородського р-ну Київської області, на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_6 з кадастровим номером НОМЕР_1.

На обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_6 надав до суду копії спірного договору підряду з додатками, проміжний акт прийому передачі робіт від 25 жовтня 2013 року, проміжний акт прийому передачі робіт від 28 листопада 2013 року, проміжний акт прийому передачі робіт від 10 грудня 2013 року, фінальний акт прийому передачі робіт від 12 грудня 2013 року, копію вимоги, за договором підряду на роботи по будівництву штучної водойми від 07 серпня 2013 року, про усунення недоліків на об'єкті будівництва, що виникли протягом гарантійного строку від 28 листопада 2016 року, договір № 15/12 на виконання проектних робіт від 12 грудня 2016 року, акт прийому передачі робіт від 11 січня 2017 року, договір № 25/01-АН про здійснення авторського нагляду від 25 січня 2017 року з додатками, акт прийому передачі готівкових коштів відповідно до п. 2.4.1., п. 2.4. договору підряду № 0101/2017- озеро на ремонтні роботи штучної водойми ( озера) від 26 січня 2017 року, від 27 січня 2017 року, від 28 січня 2017 року, від 29 січня 2017 року, від 05 лютого2017 року, фінальний акт прийому-передачі робіт від 28 лютого 2017 року, ландшафтній проект.

Між тим, задовольняючи позов, районний суд залишив поза увагою таке.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

В порушення, вимог ст. 12, 81 ЦПК України, позивачем не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які він посилається , як на підставу свого позову.

Так, згідно з п. 5.2. договору підрядник зобов'язався усунути за письмовою вимогою замовника і за свій рахунок недоробки, що виникають протягом строку гарантії і зумовлені виконанням робіт з порушенням діючих норм і правил та/або умов договору. Перелік недоробок мав визначатися дефектним актом, що мав бути складеним сторонами. В дефектному акті в обов'язковому порядку мала бути зафіксована дата виявлення недоробок і строки їх усунення.

Пунктом 5.3. договору встановлено, що при відмові підрядника усунути недоробки, що виявлені протягом гарантійного строку, замовник може залучати для цієї роботи третіх осіб з покриттям витрат замовника на оплату їх робіт та послуг за рахунок підрядника.

Відповідно до п. 5.4. договору, підрядник несе повну відповідальність за недоліки в роботах, виконаних підрядником та залученими ним субпідрядниками, що виявлені після закінчення гарантійного строку та/або призвели до аварії, обвалення, руйнування, повного знищення, тощо об'єкта, за умови, якщо замовник доведе, що вони виникли у зв'язку з допущеннями підрядником та/або субпідрядниками залученим підрядником грубих порушень вимог (положень) державних будівельних норм, умов цього договору і об'єктивно не могли бути виявлені при прийнятті робіт і протягом гарантійного строку.

За пунктом 5.5. договору, недоліки в роботах, виявлені перед підписанням фінального акту приймання-передачі робіт, повинні бути усунуті підрядником в строк не більше 20 (двадцяти) календарних днів з моменту надання підряднику переліку таких недоліків. Інші недоліки в роботах, виявлені протягом гарантійного строку, підрядник повинен усунути в період дії гарантійного строку протягом строків, зазначених замовником у відповідних вимогах, за умови правильної експлуатації об'єкта. При цьому експлуатація вважається правильною, якщо не доведено протилежне.

Згідно з п. 6.1.9 договору, підрядник зобов'язаний виконувати гарантійні зобов'язання, передбачені чинним законодавством України та цим договором, за умови відсутності зафіксованих порушень норм і правил експлуатації об'єкта.

Пунктом п. 8.1.1. договору передбачено, що підрядник несе повну відповідальність за збитки, спричинені неякісним виконанням робіт, що потягло за собою неможливість експлантації об'єкту за його функціональним призначенням або потягло за собою шкоду, спричинену майну замовника або третім особам, а також шкоду, що заподіяно замовнику в разі поставки неякісних матеріалів передбачених в п. 4.1.2. п. 4.1. цього договору.

Згідно з пунктом 10.3 договору, ризики пов'язані з загибеллю або пошкодженням всіх робіт, обладнання та матеріалів в їх складі, що поставлені замовником на будівельний майданчик та прийняті підрядником, мали перейти від підрядника до замовника з моменту підписання сторонами фінального акту приймання - передачі робіт за цим договором з урахуванням інших умов договору.

Однак позивачем не доведено належними і допустимими доказами, факти існування недоробок, що виникли протягом строку гарантії і зумовлені виконанням робіт відповідачем з порушенням діючих норм і правил та/або умов договору, належного повідомлення відповідача та направлення йому у встановлений сторонами спосіб, вимоги про їх усунення, а також отримання від нього відмови усунути недоробки. Не доведено ним також, що перелік недоробок був визначений складеним сторонами дефектним актом, з обов'язковою фіксацією дати виявлення недоробок і строків. Не надані позивачем суду і докази на підтвердження відсутності зафіксованих порушень норм і правил експлуатації об'єкта, а також того, що збитки йому спричинені неякісним виконанням робіт відповідачем, що потягло за собою неможливість експлантації об'єкту за його функціональним призначенням або потягло за собою шкоду, спричинену майну замовника або третім особам, а також шкоду, що заподіяно замовнику в разі поставки неякісних матеріалів передбачених в п. 4.1.2. п. 4.1. цього договору.

Крім того, 27 січня 2017 року ОСОБА_6 договір укладено щодо іншого об'єкту - штучної водойми-вольєра для утримання водоплавних птахів.

За наведеного, колегія суддів приходить висновку, що доводи апеляційної скарги являються обґрунтованими, а рішення районного суду, на підставі п. 2) ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, через його недоведеність.

Окрім того, до апеляційного суду надійшла заява про вступ у справу в якості третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоопарк 12 місяців», яке стверджує, що в результаті невиконання відповідачем спірного договору, Товариству спричинена майнова шкода, а судом першої інстанції не з'ясовано дійсне коло осіб та не залучено його до участі, у справі, а також прийнято рішення про його права.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 2) ч. 1 ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 січня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_4 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

І.В. Іванова,

В.І. Олійник