Справа № 181/651/18
Провадження № 2/181/212/18
РІШЕННЯ
"12" жовтня 2018 р. смт. Межова
Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Літвінової Л.Ф.,
за участю секретаря судового засідання Макогон І.С.,
відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Межова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди,
26 червня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Межівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що є внутрішньо переміщеною особою, на цей час проживає у с. Іванівка та працює продавцем у магазині «Престиж» (ПП ОСОБА_3 О.), який знаходиться за адресою: вул. Центральна, 50. 18 червня 2018 року о 13.30 годині вона знаходилася на своєму робочому місці та формувала з торговими представниками замовлення. В цей час до магазину прийшов відповідач зі своїми друзями. Всі вони знаходилися у нетверезому стані. За декілька хвилин до цього, її батьки у справах поїхали до Межової, і вона залишилася одна вдома (магазин знаходиться поряд з будинком її батьків). Відповідач це бачив та користуючись цим одразу почав її ображати. Всі образи стосувалися її зовнішності та її особистого життя. Образи лунали і на адресу її чоловіка, який на той час знаходився на роботі у місті Дніпрі. Все це супроводжувалося нецензурною лайкою на її адресу. Друзі відповідача сприймали все, що відбувалося, як певну розвагу. Вони навіть не намагалися зупинити відповідача, а у подальшому відмовилися підписати протокол як свідки цієї події.
Зокрема, у присутності двох торгових представників відповідач зайшов до магазину і сказав, що в нього є інформація ніби то вона до 10 класу страждала на енурез і не могла на заняттях контролювали сечовипускання. Вона просила відповідача припинити знущання та вийти з магазину, на що він почав більш гучно ображати її. Торгові представники, які на той час знаходилися у магазині, намагалися закрити двері, але відповідач знову зайшов до приміщення і продовжив свої образи. Вона подзвонила своїй матері та розповіла про все, що відбувається, і вона одразу ж викликала поліцію. Коли торгові представники поїхали, вона зачинила двері магазину, але відповідач намагався потрапити до неї на подвіря через ворота, продовжуючи ображати її. Він декілька разів стукав у двері та заглядав у вікна, коли вона знаходилася у приміщенні та чекала на поліцію. В цей час він казав, що зараз планує мочитися на порозі магазину, і що не боїться поліцію та її батька, який у цей час вже повертався з Межової.
Наостанок, відповідач зняв свої штани та почав у вікно демонструвати їй свої статеві органи, продовжуючи ображати. Все це тривало близько години. Відповідач поводився цинічно та знахабніло. На кожне її прохання зупинитися, він реагував новою хвилею образ. Згодом відповідач та його друзі пішли. Через десять хвилин приїхала поліція, представники якої опитали її та склали протокол, в якому з-поміж іншого зафіксували свідків події. За вчинене адміністративне правопорушення відповідача вже було притягнуто до адміністративної відповідальності. На сьогодні про цей випадок відомо майже всім у селі. Подібні образи з боку відповідача вона чує не вперше. На її памяті таких випадків було близько пяти. Одного разу відповідач погрожував перестріти, коли вона увечері буду повертатися додому. Це було приблизно у червні 2017 року. Вона не розуміє чому відповідач так поставився до неї, адже вона ніколи його не ображала.
Ухвалою судді Межівського районного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2018 року позов було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків з додержанням вимог ст.175 ЦПК України (а.с.10-11).
З метою виконання ухвали судді від 26 червня 2018 року позивачем 09 липня 2018 року до суду було подано позов з усуненими недоліками у новій редакції (а.с.14-17).
09 липня 2018 року на виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, судом було направлено запит до Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області стосовно реєстрації місця проживання та інших персональних даних відповідача (а.с.18).
19 липня 2018 року до суду надійшли відомості стосовно реєстрації місця проживання та інших персональних даних відповідача (а.с.19).
Ухвалою судді від 19 липня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 20 вересня 2018 року (а.с.21-22).
Ухвалою суду від 20 вересня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 жовтня 2018 року (а.с.32).
В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.
Відповідач проти позову заперечує частково. Не згідний із сумою моральної шкоди.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою і на даний час проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7) і працює продавцем у магазині «Престиж» (ПП ОСОБА_3О.).
18 червня 2018 року близько 14.30 годин в с. Іванівка по вул. Ценьтральній, поблизу магазину «Престиж» ОСОБА_2, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, вчинив словесну сварку з продавцем магазину ОСОБА_1, в ході якої ображав останню нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, на зауваження не реагував. Дані обставини підтверджуються постановою Межівського районного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2018 року, якою ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та накладено стягнення у вигляді 50 годин громадських робіт (а.с.17) і не заперечуються відповідачем.
Стосовно стягнення моральної суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в цій частині, виходячи з наступного.
Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» доказуванню в справах про захист честі, гідності та ділової репутації слід довести наступні обставини: - те, що відомості дійсно стали відомими третім особам; - відповідач не доклав достатні зусилля, щоб забезпечити конфіденційність розповсюдженої інформації; - причинно-наслідковий зв'язок між тим, що відповідач не забезпечив достатньої конфіденційності поширюваної інформації, в результаті чого така інформація стала відомою третім особам.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Згідно вищевказаної норми закону, його об'єктивна сторона передбачає одночасну наявність таких складових елементів, як недостовірність поширеної інформації та її направленість на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст).
В розумінні вищевказаної норми закону, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Згідно роз'яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Водночас, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 18 вищенаведеної постанови, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі статті 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
З наведених норм права вбачається, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, роз'яснив, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.
У пункті 15 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України також роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Згідно із ст.14 закону України «Про інформацію» поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації.
Відповідно до статті 22 Закону України «Про інформацію» масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації.
Законодавство України не містить визначення недостовірної інформації і не окреслює фактичних ознак, які вказують на недостовірність інформації.
Встановлюються тільки ознаки недостовірності, які можуть бути спростовані, а, також, у частині 2 статті 302 Цивільного кодексу України встановлюється, що фізична особа, яка поширила інформацію, зобов'язана переконатися у її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело.
Недостовірну інформацію можна визначити як інформацію, що належить до однієї з двох таких категорій:
1) інформація про суб'єкта, яка була поширена і сприймається негативно принаймні певною групою членів суспільства, що може спричинити порушення немайнових прав відповідної особи, при цьому відсутнє чинне рішення суду щодо достовірності/недостовірності такої інформації (презюмовано недостовірна);
2) будь-яка інформація, недостовірність якої встановлена судом (доведено недостовірна).
Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Юридичним складом правопорушення в сфері інформаційних відносин наявність якого може бути підставою для задоволення позову, має бути сукупність таких обставин: а) поширення інформації; б) інформація стосується позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
В діях відповідача наявний склад цього цивільного правопорушення, яке полягає у тому, що останній у присутності сторонніх осіб торгових представників та своїх друзів у магазині, де працює позивач, поширював неправдиву інформацію про те, що позивач страждала до 10 класу на таку хворобу як енурез і не могла контролювати сечовипускання, висловлювався в її адресу нецензурною лайкою.
Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначати характер інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
При цьому, згідно з частиною першою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Поняття «оціночного судження» викладено в статті 30 Закону України «Про інформацію». Так, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
В пункті 19 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, розяснено судам, що відповідно достатті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
Дослідивши позовну заяву позивача, суд приходить до висновку що у даному випадку правовідносини підпадають під визначення «поширення інформації, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію особи» та не є оціночним судженням.
Позивачем фактично суду не надано достатньої кількості доказів на підтвердження зазначених фактів, але приймаючи до уваги позицію відповідача, який не заперечує викладені у позовній заяві обставини, суд приходить до переконання про можливість задоволення позову в частині зобовязання відповідача публічно вибачитися перед позивачем за нанесені образи, що паплюжать честь та гідність.
Згідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживань у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушені стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно приписів ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Суд наголошує, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
Відповідно до роз'яснень, що містить п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, якщо право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, положень Цивільного кодексу та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За роз'ясненнями п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в розмірі 5 000.00 гривень залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин.
Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи душевних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконною дією або бездіяльністю інших осіб.
При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад справедливості, добросовісності та розумності, і визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою.
Виходячи з вказаної норм та висновку суду про доведеність перед судом факту поширення відомостей про позивача, які принижують її честь та гідність, суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.
За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдавала, за наявності її вини.
Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.
На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1762.00 грн.
Керуючись Конституцією України, ст.ст. 12, 76, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 201, 277, 280, 297, 299, 1167 ЦК України, Законом України "Про інформацію", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд, -
Зобов'язати ОСОБА_2 публічно перед жителями с. Іванівка, Межівського району, Дніпропетровської області вибачитися перед ОСОБА_1 за нанесені образи, що паплюжать її честь та гідність.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000.00 (пять тисяч) гривень 00 копійок моральної шкоди, завданої численними образами на її адресу, що паплюжать її честь і гідність.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в сумі 1762.00 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) гривні 00 копійок.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 12 жовтня 2018 року проголошено його вступну та резолютивну частини.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд через Межівський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текс рішення виготовлено 22 жовтня 2018 року.

Суддя: ОСОБА_4