_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2-з/520/66/18
УХВАЛА

11.09.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Єгорової Н.Ю.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2018 року до Київського районного суду міста ОСОБА_6 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, в якій позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А, кадастровий номер №:23:029:0008, укладений 31.05.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_6, з другої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 31.05.2016 року, зареєстрований в реєстрі за №526.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2018 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачеві строк терміном в пять днів з дня отримання копії ухвали суду для усунення недоліків поданої заяви.

10 вересня 2018 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про усунення недоліків поданої заяви, до якої надано оригінали квитанцій про сплату судового збору.

Оглянувши надані до суду документи, судом встановлено, що позивачем усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до ухвали Київського районного суду міста ОСОБА_6 від 06 вересня 2018 року.

Ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_6 від 11 вересня 2018 року прийнято до розгляду вказану заяву та відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Разом з позовною заявою представником позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивач просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме встановити заборону відчуження земельної ділянки, площею 0,0674 га, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А, кадастровий номер №:23:029:0008.

В обґрунтування вказаної заяви представник позивача зазначив, що позивачем заявлено вимогу немайнового характеру про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А, кадастровий номер №:23:029:0008, укладений 31.05.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_6, з другої сторони, та який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 31.05.2016 року, зареєстровано у реєстрі за №526, який вмотивовано тим, що оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним, оскільки вищезазначене майно знаходилося в іпотеці у ОСОБА_1 та було відчужено без згоди іпотекодержателя (ч.3 ст.12 Закону України «Про іпотеку»).

Так, як стверджує представник позивача, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 27.08.2010 року, за р.№1236, згідно якого ОСОБА_1 передане в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 0,0674 га (кадастровий номер: :23:029:0008), яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А; земельну ділянку, площею 0,0480 га (кадастровий номер :23:029:0007), яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Планетна,24.

31 травня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_3, від імені якого діяв ОСОБА_6, з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/А, кадастровий номер №:23:029:0008.

У звязку з чим, як зазначив представник позивача, іпотечне майно, а саме земельна ділянка, загальною площею 0,0674 га, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1/А, кадастровий номер №:23:029:0008, була продана ОСОБА_3 за відсутності згоди іпотекодержателя ОСОБА_1

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка має значну вартість, з метою забезпечення прав позивача та уникнення ускладнень при виконанні рішення за наслідками пред'явленого позову, представник позивача вважає за необхідне застосувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони вчиняти дії щодо відчуження земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А, кадастровий номер №:23:029:0008.

Представник позивача посилається на те, що вжиття таких заходів, перш за все, пов'язане з тим, що на теперішній час існує значний ризик того, що відповідачі по справі, як власники майна, можуть в ході судового розгляду здійснити подальший перепродаж майна третім особам чи вчинення відносно нього будь-яких інших правочинів, що унеможливить виконання рішення суду по даній справі, у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: зокрема одночасно з предявленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Подана представником позивача заява про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, та таким чином вона підлягає невідкладному розгляду.

Дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

У відповідності до ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.3 ст.149 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв'язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 розяснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов'язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оглянувши матеріали справи вбачається, що між сторонами по справі виник спір стосовно нерухомого майна земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А, кадастровий номер №:23:029:0008, оскільки, як стверджує позивач, в момент дії договору іпотеки від 27.08.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрованого в реєстрі за №1236, за умовами якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 в іпотеку вказану земельну ділянку, ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу від 31.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №526, без згоди ОСОБА_1, як іпотекодержателя, незаконно здійснив продаж вказаної земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Згідно з наданої до суду інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за №103271591 від 09.11.2017 року, земельна ділянка, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А, кадастровий номер №:23:029:0008, належить на праві власності на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №526.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов'язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Крім того судом враховується, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

На підставі вищевикладеного, дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз'яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв'язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; з урахуванням встановленого спору між сторонами по справі, ціни позову, суд дійшов висновку, що вимоги стосовно забезпечення позову шляхом встановлення заборони вчинення реєстраційних дій стосовно нерухомого майна: земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, 29/А, кадастровий номер №:23:029:0008, є обґрунтованими, законними та співрозмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки вказане нерухоме майно є предметом спору в цій справі, суд вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, оскільки право власності на спірні обєкти нерухомості до розгляду спору по суті можуть бути знов перереєстровані на третіх осіб, а відтак й порушить права сторін по справі на судовий захист та позивачу, у разі задоволення його позовних вимог, для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а забезпечення позову навпаки виступають запорукою виконання можливого рішення суду.

При цьому суд зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправя сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

У відповідності до ч.1-3 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобовязаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З наданих до суду документів, вбачається, що позивач зареєстрований на території України, в матеріалах справа відсутні документи на підтвердження того, що майновий стан позивача або її дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідачів, у звязку з чим, судом вказане питання одночасно з вирішенням питання щодо забезпечення позову не вирішується.

Керуючись ст. ст. 149-153, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити.

Вжити заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/11713/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, а саме:

- Встановити заборону суб'єктам державної реєстрації та державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам, вчиняти будь які дії, пов'язані з державною реєстрацією прав, у тому числі приймати будь-які заяви щодо проведення реєстраційних дій, щодо земельної ділянки, загальною площею 0,0674 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Обільна, земельна ділянка 29/А, кадастровий номер №:23:029:0008, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Копію ухвали направити для виконання до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (65000, м. Одеса, вул. Черняхівського, 6).

Копію ухвали направити для відома учасникам справи.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Повний текст ухвали суду складено 11 вересня 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.