Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 742/2906/15-ц

провадження № 61-13756св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області в складі судді Гумен В. М. від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області в складі суддів: Губар В. С., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є., від 21 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позов, з урахуванням уточнень, обґрунтовано тим, що з 24 липня 2013 року на підставі судового рішення про поділ спільної сумісної власності їй належить на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 лютого 2014 року між нею і власником іншої 1/2 частки житла, яким на час винесення рішення був ОСОБА_3, встановлено порядок користування зазначеною квартирою.

Указано, що рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 грудня 2014 року відмовлено в позові ОСОБА_3 до неї про припинення права на частку в праві спільної часткової власності на зазначену квартиру.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 грудня 2014 року та припинено її право власності на 1/2 частину зазначеної квартири і визнано за відповідачем ОСОБА_3 право власності в цілому на спірну квартиру та стягнуто з останнього на її користь 115 773 грн в рахунок грошової компенсації за її частку в спільному майні.

Після указаного рішення апеляційного суду відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19 лютого 2015 року ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_2 квартиру за АДРЕСА_1 за 149 500 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2015 року задоволено її касаційну скаргу та скасовано рішення апеляційного суд Чернігівської області від 04 лютого 2015 року і залишено в силі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 грудня 2014 року.

Посилаючись, з урахуванням уточнень, на те, що їй на праві власності належить 1/2 частина спірної квартири, якою ОСОБА_3 незаконно розпорядився, у зв'язку із чим її право власності підлягає захисту, позивач просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_1 від 19 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міськрайонного нотаріального округу Чернігівської області Радченко С. В. та зареєстрований за № 243.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_1 від 19 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Прилуцького міськрайонного нотаріального округу Чернігівської області Радченко С. В. та зареєстрований за № 243.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судове рішення, на підставі якого ОСОБА_3 зареєстрував на себе право власності на спірну квартиру та здійснив відчуження цієї квартири, скасовано. У зв'язку із тим, що останній не міг розпоряджатися майном позивача і її право власності на 1/2 частину спірної квартири порушено відповідачами, суд указав, що спірний договір купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року необхідно визнати недійсним в цілому.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_2 відхилити. Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційних скарг не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційних скаргах, поданих у січні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_1

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що незважаючи на судові рішення щодо припинення 1/2 частини квартири, які належали позивачу, ОСОБА_3, як власник іншої 1/2 частини квартири мав право продати свою власність і визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним в цілому є незаконним і таким, що суперечить вимогам чинного законодавства. Також, позивач неодноразово змінювала та уточнювала позовні вимоги. Зокрема, в обґрунтування вимог про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу позивач підставою позову вказувала положення статей 387, 388 ЦК України, які не підлягали застосуванню до вирішення спірних правовідносин, а судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно, на думку скаржника, застосовано у справі положення статей 203, 215 ЦК України. Суди мали відмовити позивачу у позові у зв'язку із неправильним, на думку скаржника, обранням нею способу захисту свого права. На момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року ОСОБА_3 був власником усієї спірної квартири на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, а тому мав право відчужувати цю квартиру. Крім того, скаржник ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна, оскільки їй не було відомо про наявність спору щодо квартири та оскарження ОСОБА_1 відповідного судового рішення у справі про припинення її права власності на спірну квартиру. Зазначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права одного із співвласників на купівлю цієї частки, такий співвласник має право подати позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця, за умови дотримання усіх вимог статті 362 ЦК України. Також указано, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача згідно статей 387, 388 ЦК України. Остаточно уточнивши позов, вимог про витребування майна з чужого володіння позивач не заявляла, у зв'язку із чим позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що він був єдиним власником спірної квартири на підставі рішення апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року, яке набрало законної сили, і мав право її відчужувати на власний розсуд відповідно до статті 319 ЦК України. Під час вчинення оспореного позивачем правочину нотаріус перевірив законність відповідної угоди. Спірна квартира належала сторонам на праві спільної часткової власності, у зв'язку із цим, у разі продажу одним із співвласників його частки з порушенням переважного права іншого співвласника щодо купівлі цієї частки, позивач, вважаючи порушеними свої права мала звернутися з позовом про переведення на неї прав та обов'язків покупця, а не просити суд визнавати недійсним спірний договір купівлі-продажу. Висновки суду про те, що відповідачі є співмешканцями не підтверджені доказами та є домислами. Позивач у своїй позовній заяві не зазначила жодної з підстав, необхідних для визнання правочину недійсним, у зв'язку із чим позов не підлягав задоволенню.

У березні 2016 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартирипризначено до судового розгляду.

15 березня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що з 04 грудня 1993 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 12 березня 2012 року. Від подружнього життя мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

14 грудня 1999 року під час перебування у шлюбі подружжям ОСОБА_5 придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку згідно договору купівлі-продажу було зареєстровано за ОСОБА_3

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 24 липня 2013 року у справі № 742/3261/13-ц, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину зазначеної вище квартири, житлова площа якої становить 40,1 кв.м, загальна - 64,0 кв.м.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 лютого 2014 року у справі № 742/5841/13-ц встановлено порядок користування вказаною вище квартирою між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_5

В серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про припинення права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (справа № 742/3948/14-ц).

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року у справі № 742/3948/14-ц ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову про припинення права ОСОБА_1 на частку в праві спільної часткової власності у спірній квартирі.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року у справі № 742/3948/14-ц скасовано рішення Прилуцького міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року та припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину спірної квартири, визнано за ОСОБА_3 право власності в цілому на квартиру АДРЕСА_1. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 115 773 грн в рахунок грошової компенсації за її частку у спільному майні шляхом списання коштів, внесених ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду.

19 лютого 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, на підставі якого право власності на зазначену квартиру цього ж дня зареєстровано за ОСОБА_2

Згідно пункту 2 указаного договору купівлі-продажу документом, що підтверджує право власності продавця на відчужувану квартиру є рішення апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року за номером 742/3948/14.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 рокув справі № 742/3948/14-ц рішення апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року скасовано та залишено в силі рішення Прилуцького міськрайонного суду від 24 грудня 2014 року.

Як указано судом касаційної інстанції суд першої інстанції правильно встановив сукупність таких обставин, як наявність у ОСОБА_1 значної частки у спірній квартирі; відсутність згоди відповідача на припинення її права у спільній частковій власності на квартиру та на отримання компенсації; відсутність іншого житла у м. Прилуки; відсутність доказів, які б свідчили, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірною квартирою і створює неможливі умови для спільного користування спільним житлом; припинення права на частку у спільному майні може завдати відповідачу істотної шкоди, а тому обґрунтовано відмовив ОСОБА_3 у задоволенні позову про припинення права власності ОСОБА_1 на частку у праві спільної часткової власності на підставі статті 365 ЦК України.

Судом апеляційної інстанції також установлено, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 серпня 2015 року у справі № 742/3948/14-ц за заявою представника ОСОБА_6, ОСОБА_3 повернуто грошові кошти у сумі 115 773 грн, внесені ним на депозитний рахунок.

Судом вірно зазначено, що відповідно до вимог статті 61 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, зазначені судові рішення, які набрали законної сили, зокрема і ухвала суду касаційної інстанції є преюдиціальними при вирішенні цієї справи, а встановлені судами обставини не підлягають доведенню.

ОСОБА_2 відмовляється повернути 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1, що згідно доводів позовної заяви стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Нормами Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), а також захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, положенням якої кожному гарантовано право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Вимоги статті 317 ЦК України визначають, що право володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (вимоги частини першої та другої статті 319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Підстави набуття права власності визначені у статті 328 ЦК України.

Так, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України).

Судами установлено, що станом на момент укладення оспореного договору купівлі-продажу від 19 лютого 2015 року власником спірної квартири був ОСОБА_3 на підставі рішення апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року у справі № 742/3948/14-ц, яким також припинено право власності ОСОБА_1 на належну їй 1/2 частину спірної квартири.

Указане рішення апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2015 року було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року із залишенням в силі рішення Прилуцького міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року, яким ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позовних вимог про припинення права ОСОБА_1 на її частину в праві спільної часткової власності.

За загальним правилом обов'язковим до виконання є судове рішення, яке набрало законної сили.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов, у разі скасування незаконного судового рішення про визнання припиненим права одного зі співвласників майна та визнання за іншим співвласником права власності на все майно, право власності співвласників на їх відповідні частини майна підлягає відновленню з моменту скасування такого рішення, оскільки відпала підстава зміни часток у власності на майно.

Це означає, що право власності, зокрема, ОСОБА_1 на 1/2 частину спірної квартири є дійсним з моменту визнання за нею такого права за наслідками поділу спільного майна подружжя.

Судами установлено, що спірна квартира є спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 розпорядився квартирою без отримання вільного волевиявлення співвласника квартири - ОСОБА_1, суди дійшли обґрунтованого висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за АДРЕСА_1 від 19 лютого 2015 року, з підстав, визначених статтями 203, 215 ЦК України.

Доводи касаційних скарг щодо неправильного вирішення справи судами попередніх інстанцій спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно - Перший протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) застосовується українськими судами як джерело права.

Тому слід ураховувати, що ЄСПЛ, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював низку загальновизнаних стандартів захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Суди попередніх інстанції установили порушення права власності позивача на частину спірної квартири та відновили його у спосіб, який вважали необхідним для застосування у спірних правовідносинах.

Доводи касаційних скарг в їх сукупності зводяться до власного тлумачення скаржниками характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом стосуються встановлення нових обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Рішення судів попередніх інстанцій містять висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик