Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 199/6430/16-ц

провадження № 61-10625св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 червня 2017 року у складі судді Скрипник О. Г. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Городничої С. В., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсними договорів кредиту та іпотеки.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 04 березня 2008 року між нею і банком був укладений договір про надання споживчого кредиту в розмірі 45 тис. доларів США на придбання нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1.

Того ж дня з метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання сторони уклали договір іпотеки (предмет іпотеки - вищевказане домоволодіння).

Позивач посилалася на те, що під час укладення кредитного договору банк не надав їй повної інформації про: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги за оформлення кредиту; перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням; необхідність здійснення оцінки майна; податковий режим сплати відсотків та державні субсидії, чим порушив її права споживача.

Просила позов задовольнити.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 червня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, суди не звернули уваги на те, що кредит був наданий в іноземній валюті, що суперечить чинному законодавству. У кредитному договорі відсутні розрахунок сукупної і реальної вартості та абсолютного подорожчання кредиту, значення відсоткової ставки, перелік і розмір усіх комісій, детальний графік платежів. Банк не надав належних доказів щодо видачі кредитних коштів. Крім того, зазначає, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстрована та проживає дитина ОСОБА_6, однак суди не врахували відсутності дозволу органів опіки та піклування на укладення іпотечного договору, що є безумовною підставою для визнання такого правочину недійсним.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 04 березня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0 у розмірі 45 тис. доларів США, що станом на день укладення цього договору еквівалентно 227 250 грн, строком до 05 березня 2009 року (з можливістю дострокового припинення зобов'язань) з метою придбання нерухомого майна - домоволодіння на АДРЕСА_1.

У пункті 1.3.1 кредитного договору сторони дійшли згоди про те, що за користування кредитним коштами протягом перших 30 днів відсоткова ставка дорівнює 11,90 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір відсоткової ставки підлягає перегляду відповідно до умов цього договору.

За умовами договору може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки (пункт 1.3.2 договору).

Нарахування відсотків за цим договором здійснюється щомісяця у два етапи за методом «30/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства України (пункт 1.3.3 договору).

Також сторони підписали додаток № 2 до кредитного договору - Графік погашення кредиту, у якому детально визначені щомісячні платежі (із березня 2008 року до березня 2009 року), сукупна вартість кредиту, розміри комісій, платежів за надані супутні послуги на користь третіх осіб, реальної відсоткової ставки, абсолютного значення подорожчання кредиту.

Для забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором 04 березня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки нерухомого майна - вищевказаного житлового будинку.

Позичальник має заборгованість за кредитним договором, що підтверджується рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 лютого2017 року, яким із ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнуто заборгованість за оспорюваним кредитним договором у розмірі 45 251,52 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив висновок про відсутність підстав для визнання договорів кредиту та іпотеки недійсними.

Колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Установивши, що оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний обома сторонами, які досягли згоди щодо всіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, суди обґрунтовано відмовили у визнанні оспорюваних правочинів недійсними.

Позивач на момент укладення договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору та в подальшому виконувала їх; відповідач надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки. Договір підписаний позивачем і поручителем, в ньому міститься повна інформація щодо умов кредитування.

Крім того, суди правильно врахували наявність судового рішення про стягнення заборгованості за оспорюваним кредитним договором.

Посилання в касаційній скарзі про неправомірність надання кредиту та його повернення в іноземній валюті колегія відхиляє з огляду на таке.

Частиною другою статті 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України).

Отже, надання кредиту і виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Що стосується доводів касаційної скарги про недійсність договору іпотеки у зв'язку з проживанням у домоволодінні невнолітньої дитини, то вони вже були предметом дослідження апеляційним судом, який на підставі статті 367 ЦПК України правомірно відхилив такі посилання у зв'язку з тим, що позивач у суді першої інстанції свої вимоги зазначеними обставинами не обґрунтовувала.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 червня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 червня 2017 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат