Справа № 349/643/17
Провадження № 22-ц/779/133/2018
Головуючий у 1 інстанції Лошак О. О.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2018 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі:

судді-доповідача Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю ОСОБА_2 та її представника,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» про стягнення розрахункових виплат при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» на рішення Рогатинського районного суду, ухваленого головуючим-суддею Лошак О.О. 12 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

24.04.2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» про стягнення розрахункових виплат при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В заяві зазначила, що наказом № 28-к від 26.06.2012 року була звільнена з посади головного бухгалтера ТОВ СП «Пуків Агро» на підставі ст.38 КЗпП - за власним бажанням, однак по даний час відповідач не виплатив належних їй сум від підприємства.

Просила стягнути з відповідача 12084 грн. належних сум при розрахунку, 10924 грн. шкоди з урахуванням встановленого індексу інфляції з липня 2012 року по січень 2017 року, 1689 грн. - три проценти річних від простроченої суми з липня 2012 року по січень 2017 року, та 167914 грн. середнього заробітку за час затримки виплати зарплати.

Рішенням Рогатинського районного суду від 12 жовтня 2017 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» на користь ОСОБА_2 12084 грн. належних до виплат в день звільнення, 10924 грн. інфляційних втрат та 167914 грн. середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» в дохід держави 1909,22 грн. судового збору.

У апеляційній скарзі ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» посилається на незаконність рішення суду.

Апелянт вказує на те, що суд безпідставно визначив суму розрахункових виплат без утримання податку та інших обов'язкових платежів, оскільки такі відрахування були проведені та відображені в звітності підприємства за відповідні періоди та оплачені роботодавцем за позивача.

Не враховано судом того, що звітність по вищевказаних відрахуваннях за травень 2012 року подана та підписана позивачем, яка, як головний бухгалтер, і була відповідальною за виплату зарплати за травень 2012 року.

Відповідач вказує на те, що суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що за спільною домовленістю між сторонами в рахунок заборгованості по зарплаті ОСОБА_2 наймала у відповідача техніку (послуги трактора) для обробітку власних угідь, що підтверджено актами здачі прийняття на загальну суму 10895,70 грн.

Такі послуги були надані позивачці в період її роботи на посаді головного бухгалтера, яка проводила дані первинні документи по бухгалтерському обліку.

Крім того, 26.06.2012 року ОСОБА_2 написала розписку на ім'я директора ТОВ «Райз - Прикарпаття» (регіональне управлінське підприємство) про те, що вона не має фінансових і матеріальних претензій до відповідача - ТОВ «СП «Пуків Агро» і ТОВ «Райз - Прикарпаття».

Відповідач також вважає, що позивачкою пропущений передбачений ст. 233 КЗпП тримісячний строк звернення до суду і нею не заявлено клопотання про поновлення строку.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник ТОВ «СП «Пуків Агро» в судове засідання не з'явився та надіслав клопотання про відкладення розгляду справи.

ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у порушення вимог ст.116 КЗпП не були проведені виплати, належні позивачу від підприємства при звільненні, а надання підприємством позивачу сільськогосподарських послуг на суму 10859,70 грн. не є доказом виконання обов'язку щодо виплати зарплати в натурі.

Однак, повністю погодитись з таким висновком суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що наказом №28к від 26.06.2012 року ОСОБА_2 була звільнена з посади головного бухгалтера ТОВ «СП «Пуків Агро» з 26.06.2012 року за ст.38 КЗпП за власним бажанням.

Згідно довідки про середню заробітну плату, виданої ТОВ «СП «Пуків Агро», заробітна плата ОСОБА_2 за травень та червень становила відповідно 3000 грн. та 9084,50 грн.(а.с.8)

На заперечення позовних вимог, а саме, на заперечення вини підприємства у невиплаті зарплати, відповідач подав копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) в рахунок зарплати від 31.05.2012 року, 25.06.2012 року та 26.06.2012 року, за якими ТзОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» надавало ОСОБА_2 послуги сільськогосподарської техніки на загальну суму 10859,70 грн.(а.с.68-71)

Крім того, 26.06.2012 року, тобто у день звільнення з роботи, позивачкою власноручно була написана розписка про те, що вона не має матеріальних та фінансових претензій до ТзОВ «Райз - Прикарпаття» та ТОВ «СП «Пуків Агро».(а.с.72)

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що така розписка та акти про надання послуг не є доказом виплати заробітної плати натурою.

Однак, за відсутності у позивача матеріальних претензій до підприємства немає підстав вважати доведеним факт наявності вини останнього, як обов'язкової умови відповідальності за ст.117 КЗпП, у невиплаті розрахункових сум.

У апеляційній скарзі представник відповідача зазначив про те, що позивач, працюючи на посаді головного бухгалтера ТзОВ «Пуків Агро» проводила дані первинні документи по бухгалтерському обліку та була відповідальною за виплату зарплати, чого ОСОБА_2 не спростувала, що також підтверджує факт відсутності вини підприємства у невиплаті зарплати.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Крім того, звільнившись з роботи 26.06.2012 року, ОСОБА_2 звернулась з позовом лише 24.04.2017 року. При цьому позивач не подала доказів того, що вона зверталась до відповідача з вимогою про виплату зарплати і що їй було відмовлено, та не заявляла клопотання про поновлення строку із зазначенням причин його пропуску.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі №6-409цс16.

При таких обставинах справи рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» задовольнити.

Рішення Рогатинського районного суду від 12 жовтня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Пуків Агро» про стягнення 12084 грн. належних до виплат в день звільнення, 10924 грн. інфляційних втрат та 167914 грн. середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко