Номер провадження 2/243/2733/2018
Номер справи 243/7741/18
13 вересня 2018 року
Слов'янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мінаєва І.М.,
за участю секретаря судового засідання Янчевського В.Ю.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Органу опіки та піклування Слов?янської міської ради Донецької області,
вимоги позивача: про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
учасники справи: не з?явилися,
негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне:
І. Виклад позиції позивача.
1. ОСОБА_1 звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах, та в інтересах ОСОБА_3, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Органу опіки та піклування Слов?янської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 30.09.2003 р. Місце проживання відповідача по справі та її сина зареєстроване у зазначеному будинку, однак вони з 2010 року за місцем реєстрації не проживають, у будинку відсутні їх особисті речі, поштова кореспонденція на їх ім?я не надходить. Відповідач разом із дитиною переїхала в інший будинок. У 2014 році під час бойових дій відповідач разом із дитиною виїхала до Росії та повертатися звідти не бажає.
Просить суд визнати ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_3, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
2. Позивач надала суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. (а.с30)
3. Представник третьої особи надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначив, що має заперечення щодо задоволення позовних вимог стосовно ОСОБА_3, оскільки задоволення позову в цій частині негативно вплине на права малолітньої дитини. (а.с.28).
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
4. Відповідно до ухвали судді від 17.08.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах, та в інтересах ОСОБА_3, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Органу опіки та піклування Слов?янської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та відкрито провадження у справі, запропоновано відповідачам у п'ятнадцятиденний строк подати відзив на позов, позивачеві у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання відзиву подати відповідь на відзив, по справі призначено підготовче судове засідання (а.с.19).
5. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання (стаття 128 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК), в судове засідання не з?явився без поважних причин, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК.
IV. Фактичні обставини, встановлені Судом.
6. Згідно договору купівлі - продажу житлового будинку серії ВАО № 557487 від 30.09.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Слов?янського міського нотаріального округу Мурадовою С.Г., ОСОБА_1 купила житловий будинок із прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями й спорудами АДРЕСА_1 на земельній ділянці земель Слов'янської міської ради. (а.с.7). Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у КП «БТІ» за № 1966933 в книзі 14 від 12 листопада 2003 р. (а.с.8).
7. Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Слов?янську Слов?янського міськрайонного управління юстиції Донецької області 28.10.2008 р., ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3, його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_2. (а.с.9).
8. Згідно акту від 30.07.2018, складеного секретарем мікрорайону «Химик» ОСОБА_7, встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, разом із нею за зазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_2, та ОСОБА_3, але з 2010 року і до теперішнього часу за зазначеною адресою не проживають, їх особисті речі у будинку відсутні (а.с.10).
9. З домової книги для прописки громадян вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.12-14).
10. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна № 134727965 від 17.08.2018 р., ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу № 6515 від 30.09.2003 р. належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.22, з.б.).
11. Згідно висновку органу опіки та піклування Слов?янської міської ради № 29/03-1785 від 10.09.2018 р. орган опіки та піклування Слов'янської міської ради вважає, що недоцільно визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. (а.с.29).
V. Оцінка Суду.
А. Загальні принципи.
12. В даній ситуації Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
А, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
13. В свою чергу в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов?язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).
14. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
Отже, в даній конкретній ситуації визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.
15. Окремо Суд звертає увагу, що питання щодо позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу 1 Конвенції, які стосуються захисту права власності.
Але враховуючи конкретні обставини справи, зміст позовних вимог та надані сторонами докази, Суд вважає за недоцільне розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу 1 Конвенції.
16. Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).
Б. Застосування вказаних принципів в даній справі.
1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».
17. Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» Суд враховує, що право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а порядок збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами регламентовано нормами Житлового кодексу України.
Зокрема, відповідно до положення частини другої статті 405 ЦК України член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Так, в даній ситуації втручання у право відповідачів здійснюється на підставі статті 405 ЦК, оскільки виходячи із матеріалів справи відповідачі є членами сім?ї власника житла (позивача), а положення статті 71 ЖК регулюють правовідносини щодо збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами і стосуються наймача або членів його сім?ї.
Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.
2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.
18. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров?я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд приходить до переконання, що в даних правовідносинах втручання у право відповідачів здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».
3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним).
19. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.
20. Отже, Суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірний будинок має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями, в якому регулюється главою 6 ЖК та відповідними нормами ЦК.
Відповідач є членом сім?ї позивача (її дочка, а малолітня дитина ОСОБА_3 онуком) і не проживає разом з дитиною у будинку з 2010 року, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось.
21. При розгляді зазначеної справи Судом береться до уваги необхідність належного захисту прав малолітнього ОСОБА_3 про визнання якого втратившим право користування житлом просить позивач.
Так, відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту і турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.
Відповідно до ч.1 ст.3 частини І вищезазначеної Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
22. Відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення.
Зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об?єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об?єктом власності.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
23. Проте, як було зазначено вище, відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК, член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
24. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач з дитиною не проживає в спірному домоволодінні більше одного року.
Надані позивачем докази, Суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов?язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що вона з дитиною проживає в спірному домоволодінні, користується ним, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірному будинку.
25. При цьому, тривала відсутність відповідача (близько 8 років) свідчить про те, що вона з дитиною має інше місце проживання, а матеріали справи свідчать проте, що відповідач не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача втратившим право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і, в свою чергу, буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».
26. Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Отже, з огляду на те, що батьки ОСОБА_3 у цьому будинку не проживають, місцем проживання ОСОБА_3 повинно бути визнано місце проживання його батьків.
Відповідно до ст.29 ч.3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. З огляду на вищенаведене місцем проживання ОСОБА_3 також повинно бути визнано місце проживання його батьків.
Тому суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування Слов?янської міської ради щодо недоцільності визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та зазначає, що у випадку задоволення позовних вимог у цій частині фактично право дитини на житло не буде порушене, адже ОСОБА_3 протягом тривалого часу не мешкає за місцем реєстрації, а мешкає з матір'ю в іншому житловому приміщенні.
27. Виходячи з вищевикладеного, Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
28. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
29. Позивачем при зверненні до суду із зазначеним позовом було сплачено 704,80 грн. судового збору, проте ним не ставиться питання про відшкодування понесених судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 76-81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,
1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє у власних інтересах та в інтересах ОСОБА_3, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Органу опіки та піклування Слов?янської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
2. Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1.
3. Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У відповідності до п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до /або через відповідні суди.
Суддя
Слов'янського міськрайонного суду І.М. Мінаєв