Справа № 256/871/14-ц
Провадження № 2-в/185/124/18
У Х В А Л А

іменем України

17 жовтня 2018 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., за участю секретаря судового засідання Мерцалової Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді, за правилами спрощеного позовного провадження, ухвалу Верховного Суду від 20 червня 2018 року про відновлення втраченого судового провадження у справі № 256/871/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,

В С Т А Н О В И В :

16 липня 2018 року на адресу суду надійшла ухвала Верховного Суду від 20 червня 2018 року про відновлення втраченого судового провадження у справі № 256/871/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу. Відповідно до ухвали Верховного Суду від 20 червня 2018 року вбачається, що судове провадження у зазначеній справі втрачене. Для розгляду цивільної справи та ефективного захисту порушених, оспорюваних прав та інтересів учасників справи Верховний Суд з власної ініціативи звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області про відновлення втраченого судового провадження.

Суд, дослідивши зібрані матеріали, приходить до висновку, що заява про відновлення втраченого провадження підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі закінченій ухваленням судового рішення або в якій провадження закрите, проводиться в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ст. 490 ЦПК України заява про відновлення втраченого судового провадження подається до суду, який ухвалив рішення по суті справи або постановив ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" та розпорядження ВССУ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 "Про визначення підсудності справ" визначено, що Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області підсудні справи, які були підсудні Калінінському районному суду міста Донецька.

Згідно до ч. 1 ст. 494 ЦПК України- на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд постановляє ухвалу про відновлення втраченого провадження або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити.

Відповідно до ч. 2 ст. 494 ЦПК України у ухвалі суду про відновлення втраченого судового провадження зазначається, на підставі яких конкретно даних, поданих суду і досліджених у судовому засіданні, суд вважає установленим зміст відновленого судового рішення, наводяться висновки суду про доведеність того, які докази досліджувались судом і які процесуальні дії вчинялись з втраченого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи судове провадження у справі № 256/871/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, втрачене, що підтверджується ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року.(арк.с.2). Також судом встановлено, що гр. ОСОБА_1 зверталася до Калінінського районного суду м. Донецька з позовом до гр. ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, де відповідно до рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 28 квітня 2014 року, вищезазначений позов було задоволено у повному обсязі, що підтверджується ксерокопією рішення суду(арк.с.7), яка при перевірці судом відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідає повністю електронній копії наявній в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Також судом встановлено, що відповідач гр. ОСОБА_2 звертався до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою на рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 28 квітня 2014 року, та те, що у задоволенні вищезазначеної апеляційної скарги відмовлено, а рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 28 квітня 2014 року залишено без змін, що підтверджується ксерокопією ухвали Апеляційного суду від 20 червня 2014 року, яка при перевірці судом відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідає повністю електронній копії наявній в Єдиному державному реєстрі судових рішень.(арк.с.8-9).

В звязку з вищевикладеним суд вважає, що достатньо матеріалів для точного відновлення втраченого судового провадження.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 258-260, 493, 494 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Відновити повністю втрачене судове провадження по цивільній справі № 256/871/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 28 квітня 2014 року по справі № 256/871/14-ц в такій редакції:

Справа 256/871/14-ц

2/256/848/2014

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року м. Донецьк

Калінінській районний суд м. Донецька у складі: &?і;

головуючої судді - Гладкої І.А.,

при секретарі - Запарі С.Р.,

за участю сторін:

позивача - не зявився,

представника позивача - не зявився,

відповідача - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2014 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу. Свою позовну заяву позивач обґрунтував наступними обставинами. 02 грудня 2010 року року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу суму позики у розмірі 80000 грн., а останній зобовязався повернути суму позики 02 квітня 2012 року.

Позивач та його представник у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, проте надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак доказів поважності своєї неявки або заяви про розгляд справи в його відсутність до суду не надав. Таким чином, суд визнав причини неявки відповідача неповажними та ухвалив розгляд справи провести у відсутність відповідача на підставі наявних у справи матеріалів.

Згідно статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 статті 11 Цивільного кодексу України - цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч.1 статті 16 Цивільного кодексу України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

fs90"&ga;Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином і в термін відповідно до умов договору, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

lass="ps1"&gr;s86"&?р;Згідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідно до договору від 02 грудня 2010 року, позивач передав відповідачу у якості позики 80000 грн., які останній отримав, про що свідчить відповідний запис у договорі; із строком повернення позики до 02 квітня 2012 року.

Разом із тим, судом також встановлено, що відповідач свої зобовязання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув.

Оскільки суду під час розгляду даної цивільної справи не надано доказів, які б спростовували вказані обставини, суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими лише частково та такими, що підлягають частковому задоволенню.

При задоволенні позову на користь позивача з відповідача, відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 8, 10, 11, 60, 79, 88, 208-209, 212-215, 218, 223, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 526, 527, 610, 611, 625, 629, 1046, 1047, 1049 Цивільного Кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики грошових коштів у розмірі 80000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 800 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.А.Гладка 28.04.2014

Вважати встановленим зміст відновленого рішення Апеляційного суду Донецької області у формі ухвали від 20 червня 2014 року по справі № 256/871/14-ц в такій редакції:

Єдиний унікальний номер 256/871/14-ц Номер провадження 22-ц/775/4809/2014

Головуючий у 1 інстанції Гладка І.А.

Доповідач Осипчук О.В.

Категорія 27

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„ 20 червня 2014 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Осипчук О.В.,

суддів: Смєлік С.Г., Ткачук С.С.,

при секретарі: Біляєві М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Донецьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 28 квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 28 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики грошових коштів у розмірі 80000 грн., та судовий збір у сумі 800 грн.

З вказаним рішенням суду не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що судом порушено вимоги ст. 74 ЦПК України щодо належного повідомлення його про час та місце розгляду справи, що позбавило його права надати суду заперечення на позов та докази того, що він гроші у позивача не позичав, а фактично купив у нього автобус, за який вже перерахував ОСОБА_1 75 000 грн. Рішення ухвалено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки висновки суду ґрунтуються лише на доказах, наданих позивачем. За таких підстав вважає, що рішення суду є необґрунтованим, а наведені висновки суду не відповідають дійсності.

В апеляційному суді ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали доводи скарги у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_4 заперечував проти скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції визнано встановленим, що відповідно до оригіналу договору займу грошових коштів від 02 грудня 2010 року, позивач передав відповідачу 80000 грн., що є еквівалентом 10000 доларів США, зі строком повернення позики до 02 квітня 2012 року. Факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача підтверджується оригіналом розписки ОСОБА_2

Задовольняючи позов суд керувався вимогами ст. ст.1047, 1049 ЦК України і виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики, який відповідачем до цього часу не виконаний.

Апеляційний суд вважає висновки суду законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Відповідач не заперечує, що 2 грудня 2010 року підписував письмовий договір позики грошових коштів та власноручно писав боргову розписку, проте заперечує факт отримання від позивача грошей у сумі 80000 грн., оскільки в цей день фактично укладався договір купівлі-продажу автотранспортного засобу, про що свідчить довіреність, видана на його імя позивачем, розписка про отримання позивачем в рахунок купівлі автобусу 10000 грн., та надані апеляційному суду копії квитанцій про сплату позивачеві грошових коштів.

Проте апеляційний суд не може прийняти до уваги зазначені ОСОБА_2 обставини, оскільки згідно зі ст. 1051 ЦК України останній не оспорював договір позики з підстав його безгрошовості, договір позики недійсним не визнаний і є чинним до цього часу.

Довід апеляційної скарги про те, що боргова розписка була написана лише для гарантії виконання іншого грошового зобовязання, а саме як гарантія виплати повної суми за придбання автобуса марки «Богдан» і таким чином договір позики прикривав іншу угоду гарантію і не свідчив про фактичне волевиявлення апелянта також є безпідставним з огляду на наступне.

Згідно п.9 договору позики грошових коштів ( а.с.9) сторони засвідчують, що укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; договір не скриває іншого договору і направлений на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Також згідно умов даного договору факт отримання грошей позичальником від позикодавця підтверджується розпискою, яка власноручно буде написана позичальником в момент отримання ним суми позики від позикодавця. Після повернення позичальником позикодавцю суми боргу у повному обсязі, позикодавець зобовязаний повернути позичальникові договір позики і розписку, а також особисто написати розписку про повний розрахунок по цьому договору позики і передати її позичальнику.

Надані відповідачем квитанції як докази підтвердження часткової сплати позики до уваги не приймаються, оскільки з тексту наданих квитанцій вбачається призначення платежу: «поповнення рахунку ОСОБА_1В.» і не зазначено про погашення боргу за договором позики.

При цьому ніхто із сторін не заперечував той факт, що між позивачем та відповідачем існували правовідносини щодо користування автобусом.

Так, відповідач заявляє, що це був договір купівлі-продажу автотранспортного засобу, за який він перераховував через банк на рахунок позивача грошові кошти, а представник позивача заявляє про оплату відповідачем оренди цього транспортного засобу, яким останній користувався на підставі наданої позивачем довіреності і шляхом поповнення рахунку ОСОБА_1 здійснював оплату оренди.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Заперечуючи проти укладення договору позики, ОСОБА_2 не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин у розумінні ч. 1 ст. 218, ст. 1051 ЦК України, ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

При цьому заслуговує на увагу довід скарги про порушення судом норм процесуального права, а саме ст. 74 ЦПК України, оскільки матеріали справи свідчать про недотримання судом вимог вказаної статті щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Проте допущені судом першої інстанції при розгляді справи процесуальні порушення, які не призвели до неправильного вирішення справи, не являються підставою для скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 307,308,313,315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 28 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді:

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду області протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя В. О. Головін