АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 вересня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/1092/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Герман Я.І.

позивач - ОСОБА_1

відповідач - товариство з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона № 76»

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 травня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона № 76» про визнання недійсним додаткової угоди до договору будівельного підряду (головуючий в 1-й інстанції Семенко О. В.),

встановив:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона № 76» про визнання недійсним додаткової угоди до договору будівельного підряду.

Позовні вимоги обґрунтовувала слідуючими обставинами.

21 жовтня 2014 року, між нею та Товариством з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона №76» був укладений договір будівельного підряду №275 щодо інвестування будівництва нежилих приміщень загальною площею 580 кв.м у житловому будинку по АДРЕСА_1, згідно якого відповідач зобов'язався своїми силами і засобами та за рахунок коштів замовника організувати спорудження житлового будинку і

Справа 727/1092/18 провадження №22-ц/794/759/18 категорія 28 доповідач І.Б.Перепелюк

передати замовнику конкретні нежитлові приміщення у цокольному поверсі цього будинку (секція 6) площею 580 кв.м. Згідно Додаткової угоди №1 від 21.10.2014р. до договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р. сторони погодили, що вартість 1 кв.м. приміщень складає 6000грн. Відповідно до Додаткової угоди №2 від 17.07.2015р. до договору будівельного підряду №275, на підставі виданого ЧМБТІ технічного паспорту будинку від 10.07.2015р. про фактичні обміри та нумерацію приміщень, сторонами було уточнено предмет договору та встановлено, що замовнику має бути передано чотири приміщення: №143а, №144а, №145а, №146а, які знаходяться на цокольному поверсі будинку, 6 секція.

Після фактичних обмірів будинку Чернівецьким міським БТI, згідно плану багатоквартирного (багатоповерхового) будинку АДРЕСА_1 загальна фактична площа побудованих приміщень №143а, №144а, №145а, №146а склала всього 559,7 кв.м. а саме приміщення: №143а, загальна площа 319,9 кв.м. (складається з приміщень № 143а-1 пл. 173,8кв.м.; №143а-2 пл. 67,1кв.м.; №143а-3 пл. 45,2кв.м.; №143а-4 пл. 16,9кв.м.; та №143а-5 пл. 16,9кв.м.). №144а-1 загальна площа 73,1 кв.м. №145а-1, загальна площа 67,1кв.м. №146а, загальна площа 96,6кв.м.(складається з приміщення №146а-1 пл.80,1 кв.м., та №146а-2 пл.19,5кв.м.).

В процесі виконання договору будівельного підряду №275, вона за погодженням з відповідачем відступила громадянину ОСОБА_2 право на набуття у власність приміщення №145а-1 площею 67,1кв.м., яке було предметом договору підряду №275 від 21.10.2014р., і ОСОБА_2 самостійно здійснював сплату за вищевказане приміщення, та відповідно набув права власності на нього, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також довідкою про оплату.

Вказала, що враховуючи відступлене нею на користь ОСОБА_2 право на приміщення №145а-1, пл.67,1кв.м., фактична площа приміщень, які вона повинна була профінансувати згідно договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р. склала всього 492,6 кв.м., а саме: приміщення №143а - площею 319,9кв.м; приміщення № 144а - площею 73,1кв.м. та приміщення № 146а - площею 99,6 кв.м.

Згідно довідки ТДВ «Чернівецька ПМК 76» за підписом директора вона протягом 2014-2016рр. сплатила відповідачу 972190грн., що в розрахунку 6000грн. за 1 м.кв. відповідає 495,3 кв.м., та перевищує суму, яку їй необхідно було сплатити відповідачу за приміщення №143а, №144а, №146а загальною площею 492,6кв.м. Таким чином позивач повністю розрахувалась за приміщення згідно договору будівельного підряду.

На виконання умов договору підряду відповідач згідно Акту прийому-передачі від 22.01.2016р. передав їй нежитлове приміщення №143а площею 319,9 кв.м. (вартістю - 1919400 грн. із розрахунку 6000 грн. за 1 м.кв.). і позивач оформила на себе право власності на вищевказане приміщення, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, в процесі виконання умов договору будівельного підряду №275, вона на прохання відповідача підписала Додаткову угоду №3 про розірвання з 09.06.2016р. договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р.

Така угода за твердженням відповідача мала укладатися лише про людське око без наміру створити юридичні наслідки, а лише з метою створення привабливості об'єкта будівництва та залучення додаткових коштів від нових інвесторів, у зв'язку із фінансовими проблемами відповідача для погашення заборгованості перед кредиторами, зокрема, ПАТ «Енергобанк».

Враховуючи довірливі відносини з відповідачем, та у зв'язку із сімейними проблемами з її чоловіком - ОСОБА_3, які могли призвести до розлучення та подальшого розподілу між ними майна набутого за Договором будівельного підряду №275, вона прийняла пропозицію про підписання 09.06.2016р. фіктивної угоди про нібито розірвання договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р. в частині нежитлових приміщень №144а, та №146а з метою тільки створити видимість припинення договору будівельного підряду, що надавало можливість залучити додаткові кошти від нових інвесторів, а їй убезпечити майно від можливого його розподілу з чоловіком.

Відповідно до твердження відповідача, що укладається фіктивний правочин про розірвання, а не реальний, вона продовжувала сплачувати відповідачу кошти за приміщення та користуватися ними вкладаючи кошти в ремонт приміщення та приведення його в придатний для експлуатації стан, а відповідач продовжував приймати платежі та не вимагав звільнення приміщень, а в листопаді 2016 року після направлення нею на вимогу чоловіка ОСОБА_3 листа щодо оформлення права власності на приміщення №144а та №146а відповідач листом №211 від 15.11.2016р. повідомив, що договір підряду №275 від 21.10.2014р. розірваний з мотивів його невиконання.

Вищевказані обставини стали підставою звернення чоловіком до суду з позовом до ТДВ «ПМК-76» та неї про визнання недійсною додаткової угоди №3 від 09.06.2016р. до договору будівельного підряду №275 з підстав її фіктивності.

Зазначила, що під час розгляду цивільної справи №727/2156/17 Шевченківським районним судом м.Чернівців, відповідач - ТДВ «ПМК-76» всупереч запевненням її, що Додаткова угода №3 від 09.06.2016р. до договору будівельного підряду №275 укладається без наміру створення правових наслідків, одразу після укладення даної Додаткової угоди №3 від 09.06.2016р., підписав 07.07.2016р. з іншою особою - ОСОБА_4 договір будівельного підряду, предметом якого виступило те саме приміщення №144а площею 73,1кв.м., будівництво якого фінансувалось нею. Вважає, що Додаткова угода №3 від 09.06.2016р. до договору будівельного підряду №275 підлягає визнанню недійсною в судовому порядку як така, що укладена під впливом обману зі сторони відповідача, який скористався її довірливістю, та вирішив двічі продати одне і теж приміщення.

Позивач просила визнати недійсною додаткову угоду №3 від 09.06.2016р. до договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р. про розірвання договору будівельного підряду №275 від 21.10.2014р. в частині приміщень №144а та №146а.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що отримання товариством коштів одночасно від двох різних осіб за одне і теж саме приміщення свідчить про явну недобросовісність та обман з боку відповідача.

Також ОСОБА_1 зазначає, що вона, укладаючи спірну додаткову угоду, помилялася щодо правової природи правочину, вважаючи, що укладає фіктивний правочин, а не реальний.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення - залишити без змін з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч.1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Згідно пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N9 від 6 листопада 2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N9 від 6 листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та Товариством з додатковою відповідальністю «Чернівецька пересувна механізована колона №76» (далі - ТзДВ «ЧПМК №76») був укладений договір будівельного підряду №275.

Згідно умов вказаного договору ТзДВ «ЧПМК №76» зобов'язалося своїми силами і засобами за рахунок коштів ОСОБА_1 організувати спорудження житлового будинку і передати замовнику нежитлові приміщення, площею 580кв.м в цьому будинку, який розташований по АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 зобов'язалася забезпечити відповідне фінансування об'єкта будівництва та прийняти нежитлові приміщення у власність на умовах цього договору підряду.).

Згідно додаткової угоди №1 від 21 жовтня 2014 року до договору будівельного підряду №275 від 21 жовтня 2014 року сторони погодили, що вартість 1 кв.м. приміщень складає 6000грн.

Згідно додаткової угоди №2 від 17 липня 2015 року до договору будівельного підряду №275 від 21 жовтня 2014 року сторони уточнили характеристики об'єкта фінансування, а саме визначено об'єкт фінансування цокольний поверх секція 6 нежитлові приміщення №143а, 144а, 145а, 146а, загальна площа 625 кв.м.

9 червня 2016 року між сторонами укладено додаткову угоду від №3 до договору будівельного підряду від 21 жовтня 2014 року №275.

За змістом вказаної угоди у зв'язку із порушенням замовником умов договору між ТзДВ «ЧПМК №76» та ОСОБА_1 будівельного підряду від 21 жовтня 2014 року №275 зобов'язання вважаються розірваними в частині нежитлових приміщень №144а, №146а, які розташовані по АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зробив висновок про те, що доводи ОСОБА_1 про введення її в оману відповідачем щодо укладення спірної Додаткової угоди №3 від 9 червня 2016 року без наміру створити правові наслідки та про інші недобросовісні дії відповідача не підтверджуються жодними доказами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Визнання недійсним договору у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; цей висновок суд застосовує у цій справі під час оцінки поведінки сторін та обрання належного рішення з приводу розв'язання спору.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність умислу всіх сторін правочину, зокрема відповідача, що унеможливлює визнання додаткової угоди фіктивною, тобто такою, яка вчинена без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, правильно визначив характер правовідносин між сторонами та вірно застосував закон, що їх регулює.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що під час укладення додаткової угоди позивачку було введено в оману відповідачем. З позовної заяви та пояснень представника позивача вбачається, що позивач, укладаючи дану угоду керувалася недобросовісним мотивом та намагалася ввести в оману свого чоловіка, щодо розірвання договору будівельного підряду, що спростовує доводи позивача про умисні дії відповідача, спрямовані на спонукання останньої укласти таку угоду. Спірна угода була укладена за взаємною згодою сторін і відповідач укладаючи угоду діяв добросовісно та не мав жодних прихованих намірів.

Враховуючи наведені вище обставини, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.374,ст.375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 23 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови 14 вересня 2018 року.

Головуючий (підпис)

Судді: (підписи)

Вірно з оригіналом :