Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 641/6959/16-ц

провадження № 61-20282св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року у складі судді Боговського Д. Є. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» (далі - КП «Комплекс з вивозу побутових відходів») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, недоплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з лютого 2015 року ОСОБА_3 працював водієм 2-го класу у КП «Комплекс з вивозу побутових відходів». На початку 2016 року відповідач без згоди працівника змінив систему оплати праці з відрядної на погодинну, а наказом від 18 липня 2016 року № 105-1/ок звільнив ОСОБА_3 з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Позивач зазначав, що КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» не обґрунтував причини, якими викликано необхідність скорочення штату, не пропонував йому іншу роботу на підприємстві, не врахував переважне право залишення на роботі та не повідомив Державну службу зайнятості про заплановане й фактичне вивільнення.

З урахуванням уточнення позовних вимог ОСОБА_3 просив визнати незаконним наказ про звільнення, поновити його на роботі з 18 липня 2016 року, стягнути з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 42 052,28 грн, невиплачену заробітну плату у зв'язку з незаконною зміною істотних умов праці за грудень 2015 року в розмірі 4 252,32 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь ОСОБА_3 різницю у заробітній платі у зв'язку з незаконною зміною істотних умов праці за грудень 2015 року в розмірі 4 252,32 грн.

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» від 18 липня 2016 року № 105-1/ок в частині звільнення ОСОБА_3 у зв'язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_3 на посаді водія 2-го класу автоколони № 1 КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» з 19 липня 2016 року.

Стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18 липня 2016 року до 10 січня 2017 року в розмірі 42 052,28 грн.

У решті вимог відмовлено.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» в дохід держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не отримав попередньої згоди позивача на зміну істотних умов праці щодо системи та розміру оплати праці, виплатив йому у грудні 2015 року заробітну плату у меншому розмірі. Поновлюючи ОСОБА_3 на роботі, суд виходив з того, що позивач має переважне право на залишення на роботі, оскільки на його утриманні знаходиться дружина та двоє неповнолітніх дітей. Крім того, суд зазначив, що відповідач не довів, що у комунальному підприємстві мали місце зміни в організації виробництва і праці та відмовив позивачу у відшкодуванні моральної шкоди за недоведеністю спричинення такої шкоди.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції у частині вирішення вимоги про відшкодування моральної шкоди скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення, яким цю позовну вимогу ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» на користь ОСОБА_3 3 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач порушив трудові права позивача, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Висновки суду першої інстанції щодо переважного права ОСОБА_3 на залишення на роботі та стосовно того, що у відповідача не було скорочення штату суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанцій.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не дослідили фактичні обставини справи, які підтверджують законність звільнення позивача. Також КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» зазначало, що позивач працював у двозмінному режимі роботи з нарахуванням заробітної плати за фактично відпрацьовані календарні дні за погодинною тарифною ставкою водія, тоді як у грудні 2015 року ОСОБА_3 жодного дня не виконував змінні завдання, оскільки 18 робочих днів закріплений за ним автомобіль знаходився в ремонті, та зарплата за цей місяць йому нараховувалась за погодинною тарифною ставкою слюсаря з ремонту автомобілів 3-го розряду. Щодо задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, на думку відповідача, суди не врахували, що ОСОБА_3 після звільнення влаштувався на нову роботу. Також відповідач вважає, що позивач не довів факт заподіяння йому моральної шкоди, не обґрунтував її розмір, рішення суду апеляційної інстанції не містить мотивів задоволення цієї вимоги.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 працював у КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» водієм 2-го класу на автомобілі-мусоровозі в автомобільній колоні № 1, згідно з окладом за штатним розкладом за погодинною системою оплати праці, доплатою за роботу в нічний час та за шкідливість.

Відповідно до наказу по КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» від 10 грудня 2015 року № 493/упр «Про упорядкування роботи водіїв та вантажників» на час ремонту транспортних засобів водіям, задіяним у ремонті закріпленого за ним автомобіля проводиться оплата за погодинною системою оплати праці слюсаря з ремонту автомобіля 3-го розряду.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 був задіяний в ремонті закріпленого за ним автомобілі та на підставі зазначеного наказу отримував заробітну плату слюсаря з ремонту автомобіля 3-го розряду, що була меншою від заробітної плати водія автомобільної колони підприємства. Зазначена обставина відповідачем фактично підтверджувалась у запереченнях на позов.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Частина четверта статті 97 та стаття 103 КЗпП України містять аналогічні положення, згідно з якими власник або уповноважений ним орган не має право в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами та повинен повідомити працівника про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Установивши, що відповідач у грудні 2015 року в односторонньому порядку прийняв рішення з питань оплати праці та цього ж місяця виплатив позивачу заробітну плату у меншому розмірі, що є обставиною, яка виключала можливість попередити його за два місяці про зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення оплати праці згідно з попередніми умовами (різниці оплати праці).

Також суди встановили, що наказом по КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» від 18 липня 2016 року № 105/1ок, зокрема ОСОБА_3 звільнено з посади водія з 18 липня 2016 року у зв'язку з скороченням чисельності штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Статтею 5-1 КЗпП України гарантується працівнику правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про скасування наказу про звільнення та поновлення працівника на роботі, суди першої та апеляційної інстанції правильно виходили з того, що вивільнення ОСОБА_3 відбулось з порушенням трудового законодавства, оскільки відповідач не надав доказів зміни в організації виробництва і праці та не врахував пережне право позивача на залишення на роботі.

Крім того, у доводах апеляційної та касаційної скарг КП «Комплекс з вивозу побутових відходів» стверджувало, що фактичною підставою скорочення ОСОБА_3 стали зауваження щодо його роботи на підприємстві, зокрема, оформлення подорожніх документів із завищеним обсягом вивезення побутових відходів, збільшення пробігу транспорту та витрат палива. Тобто, обставини, які не пов'язанні з змінами в організації виробництва і праці та не дають працедавцю підстави для звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що при вирішенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суди не врахували обставини працевлаштування позивача після звільнення з роботи та отримання ним заробітної плати є безпідставними, оскільки такі обставини не доведені у суді першої інстанції, не оскаржувалось у апеляційному порядку, документи на підтвердження цих обставин не надавались та судом апеляційної інстанції не досліджувались, наведені лише в касаційній скарзі, з огляду на це не підлягають врахуванню під час перегляду судових рішень.

Решта доводів касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, передбачених статтею 400 ЦПК України; натомість обґрунтованих доводів про неправильне застосування судами норм матеріального права або порушення норм процесуального права касаційна скарга не містить.

За таких обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 січня 2017 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик