Справа № 191/1725/17
Провадження № 2/191/1018/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Гречко Ю.В.

при секретарі - Куцевол Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Лівінська Людмила Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним та визнання недійсним рішення про реєстрацію права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_2 подарував належний йому житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 своєму братові ОСОБА_3 і його дружині ОСОБА_4. Вважає, що оскільки на час складання договору дарування позивач був малолітнім, то були порушені його права, оскільки він мав право користування вказаним будинком, на час відчуження будинку позивачу було сім років. Позивач зазначає, що діями відповідача були порушені вимоги Сімейного кодексу України, ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», оскільки відповідачем не було отримано дозволу органу опіки та піклування на вчинення договору дарування житлового будинку. Позивач просить суд визнати недійсним вищезазначений договір дарування житлового будинку та визнати недійсним рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_3 і ОСОБА_4

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити.

Відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі. Також зазначив, що він дійсно у 2004 році подарував належний йому житловий будинок братові та його дружині, оскільки брат обіцяв в подальшому не претендувати на спадкове майно. Батьками позивача за життя було вирішено, що кожному синові буде по будинку, синів троє. Однак в подальшому брат відповідача подав заяву про прийняття спадщини, тобто крім подарованого йому житлового будинку він претендує ще на частину спадщини у спадковому майні, що суперечить досягнутим домовленостям у 2004 році і зменшує частку відповідача. Дізнавшись про це позивач, тобто його син, вирішив звернутися до суду з даним позовом з метою встановлення справедливості. До укладення вказаного договору дарування сторони постійно мешкали у м.Дніпрі, однак навідувалися у вищезазначений будинок.

Представник третіх осіб ОСОБА_6 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Вважає, що зазначений позов є штучно створеним з метою протиправного позбавлення третіх осіб права власності на спірний житловий будинок, жодних прав позивача вказаним договором дарування не порушено, ОСОБА_2 не є належним відповідачем у справі, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа Лівінська Л.М. у судовому засіданні пояснила, що вона як нотаріус дійсно посвідчувала оспорюваний договір дарування житлового будинку. Під час оформлення договору сторони його читали, з умовами договору були згодні, а вимоги закону щодо необхідності витребувати дозвіл від органу опіки та піклування на вчинення такого договору на той час ще не діяли.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що вона є рідною матір'ю позивача і дружиною відповідача. Батько відповідача подарував йому вказаний житловий будинок, однак відповідач подарував його братові без її згоди. Вважає вищезазначений договір дарування житлового будинку незаконним.

Під час судового розгляду справи судом були оглянуті письмові докази у справі.

За клопотанням позивача судом були витребувана копія нотаріальної справи договору дарування житлового будинку ВВЕ №251254 від ІНФОРМАЦІЯ_1, а також копія інвентаризаційної справи на вищезазначений житловий будинок.

Інших процесуальних дій у справі не вчинялося.

Таким чином, суд, заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, третьої особи, показання свідка та вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Копією договору дарування житлового будинку підтверджується факт того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 подарував належний йому житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лівінською Л.М. 27 травня 2004 року.

Вказаний в договорі дарування житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 належав ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Лівінською Л.М. 26 червня 2002 року.

Копією свідоцтва про народження підтверджується факт того, що позивач ОСОБА_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2, є рідним сином ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Таким чином, судом встановлено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування житлового будинку позивачеві майже виповнилося сім років.

У ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Сторонами договору дарування були виконані вимоги діючого законодавства щодо форми укладення договору.

Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, вирішуючи зазначений спір суд виходить з того, що позивач при зверненні до суду з зазначеним позовом, повинен довести суду по-перше, факт того, що він на час укладення оспорюваного договору дарування житлового будинку був членом сім'ї відповідача ОСОБА_2, по-друге, довести фактичне місце проживання його з відповідачем.

Як вбачається з наданих суду показань учасників справи, постійним місцем проживання позивача і відповідача на час укладення вищезазначеного договору дарування була квартира, розташована у м.Дніпрі.

Отже, проживання відповідача за іншою адресою разом з позивачем, який на той час був малолітньою особою, свідчить про те, що позивач набув право користування саме тим житловим приміщенням, де вони проживали, а не тим, яке батько мав у власності, однак для постійного проживання не використовувалося.

Отже, оскільки на той час малолітній позивач права власності на спірний будинок не мав, право користування даним будинком у нього не виникло, оскільки він не проживав постійно у ньому, то у даному випадку оспорюваним договором дарування житлового будинку права позивача порушені не були.

Посилання позивача на порушення відповідачем вимог ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» щодо необхідності отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення договору дарування житлового будинку, суд вважає, що зазначені норми у даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки зазначений закон був прийнятий 02 червня 2005 року, тоді як оспорюваний договір дарування був укладений раніше - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, на даний час вищезазначений житловий будинок належить ОСОБА_8 і ОСОБА_4, які беруть участь у справі в якості третіх осіб.

Позивачем позов подано до відповідача ОСОБА_2, який виступав дарувальником вказаного житлового будинку і на час звернення до суду не є його власником.

Отже, суд вважає, що ОСОБА_2 не є належним відповідачем у справі, оскільки належними відповідачами є саме власники вказаного будинку.

Таким чином, суд не вважає наявність фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, встановленою.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати по справі стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ч.4 ст.29, ч.6 ст.203, 717, 719 ЦК України, ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.11, 12, 13, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Лівінська Людмила Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним та визнання недійсним рішення про реєстрацію права власності відмовити.

На рішення протягом 30 (тридцяти) днів з дня його повного складення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Дніпропетровської області через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено у повному обсязі 13 вересня 2018 року.

Суддя: Ю. В. Гречко