Справа № 419/2056/18
Провадження № 2/419/471/2018
13 вересня 2018 року Новоайдарський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді Іванової О. М.,
при секретарі Логвиновій О. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоайдар Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, третя особа Новоайдарський районний відділ ДМС України, -
ОСОБА_1 звернулась до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, третя особа Новоайдарський районний відділ ДМС України.
Відповідач ОСОБА_3 є рідним сином позивача, а ОСОБА_2 його дружиною, тобто невісткою позивача. Відповідачі зареєстровані у вищевказаному будинку з 14.10.2004 року, разом з відповідачами зареєстрований і їх малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є онуком позивача, проте з 2014 року за місцем реєстрації останні не мешкають. У добровільному порядку відповідачі знятися з реєстрації з належного позивачу на праві приватної власності будинку не погоджуються, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, це є перешкодою для оформлення субсидії для оплати комунальних послуг.
На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, за захистом своїх прав.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти вирішення справи при заочному розгляді не заперечувала.
Представник третьої особи Новоайдарського РВ ДМС України до суду не зявився, заперечень з приводу позовних вимог не надав.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.
Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 383 ЦК України будинок використовується власником для власного проживання та проживання членів його сімї.
Відповідач ОСОБА_3 є рідним сином позивача, а ОСОБА_2 його дружиною, тобто невісткою позивача. Відповідачі зареєстровані у вищевказаному будинку, що підтверджується довідкою №558, наданою 25.07.2018 року виконавчим комітетом Олексіївської сільської ради (а.с.22).
У добровільному порядку відповідачі знятися з реєстрації з належного позивачу на праві приватної власності будинку не погоджуються, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, є перешкодою для оформлення субсидії для оплати комунальних послуг.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.
Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом достовірно встановлено, що відповідачі не користуються житлом за місцем реєстрації з 2014 року, що дає суду законні підстави для задоволення позову в частині визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких, пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Крім того, питання безпосередньо реєстрації, перереєстрації та обліку громадян України за місцем проживання/перебування знаходиться поза межами компетенції Новоайдарського РВ ДМС України та поза межами компетенції суду.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації.
В зв'язку з вищевикладеним, позов у частині зобов'язання зняти з реєстрації місця проживання відповідачів не підлягає задоволенню.
Окрім того, в прохальній частині позову позивач просить вирішити питання щодо визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
При вирішенні позову в цій частині суд виходить з наступного.
Законом України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Положення Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», дають право стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняють зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей.
Зважаючи на те, що інтереси дитини не можуть бути належно захищені під час розгляду справи в суді у звязку з незалученням позивачем в якості співвідповідача малолітнього ОСОБА_4, інтереси якого не представлені батьками чи одним з батьків як законним представником, з метою захисту житлових прав дитини та якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку щодо неможливості задоволення позову в частині визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні.
На підставі ст. ст. 319, 355, 369, 383 ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, третя особа Новоайдарський районний відділ ДМС України задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Головуючий суддя О. М. Іванова