ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року

м.Суми

Справа №580/484/18

Номер провадження 22-ц/788/1440/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 08 травня 2018 року в складі судді Чхайло О.В., ухваленого у м. Лебедин,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом 14.03.2018 року, ОСОБА_1 просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі рішення Лебединського районного суду Сумської області від 24 вересня 2009 року на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 1/6 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

Свої вимоги мотивував тим, що він також сплачує аліменти на свою другу дитину - доньку ОСОБА_4, не працює, тому не має можливості сплачувати аліменти на сина ОСОБА_5 у розмірі, визначеному рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 24 вересня 2009 року, при цьому посилався на норми частини 1 статті 192 СК України.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 08.05.2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував його матеріальне становище, а саме, що він не працює, його дохід за пять місяців 2018 року становить 3813,89 грн (оплата за оренду землі); він також сплачує аліменти на свою другу дитину доньку ОСОБА_4; розмір аліментів на двох дітей за місяць, який нараховується державним виконавцем виходячи з середньої зарплати по регіону, по 2005 грн на кожну дитину, разом становить 4010 грн, що неспівмірно з доходами позивача; крім того, суд не врахував, що у позивача вже утворилась значна заборгованість по аліментам - майже 25 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм процесуального та матеріального права. Зазначила, що обовязок з утримання дитини, покладений на обох батьків, проте позивач своїх зобовязань по відношенню до сина належним чином не виконує, у вихованні сина участі не бере, станом його здоровя не цікавиться, має значну заборгованість по аліментам. Просила суд врахувати незадовільний стан здоровя сина, а саме ту обставину, що він з раннього дитинства хворіє на бронхіальну астму, тому перебуває на диспансерному обліку у сімейного лікаря, потребує регулярного санаторно-курортного лікування та медикаментозного лікування за місцем проживання. У 2017 році у сина була виявлена пухлина головного мозку. Позивач, будучи здоровим чоловіком працездатного віку, свої обовязки з утримання дитини фактично переклав на неї, що є порушенням принципу рівності обовязків кожного із батьків перед дітьми, встановленого законом.

Відповідно до п. 3 розділу ХIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних суддів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч. 4 ст. 274, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені позивачем обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог не є істотними та достатніми для зменшення визначеного рішенням суду розміру аліментів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є батьком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8, 9).

За рішенням Лебединського райсуду від 24.09.2009 року з позивача на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 4).

За рішенням Н-Сіверського районного суду Чернігівської області від 16.10.2012 року з позивача на користь ОСОБА_6 стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 6).

Позивач жодних порушень здоров'я не має, спроможний працевлаштуватися та сплачувати аліменти.

ОСОБА_1 має земельну ділянку площею 2 га, за оренду якої ТОВ «Слобідський шлях» за пять місяців 2018 року сплатило йому 3813,89 грн (а.с. 58).

Інших доказів на підтвердження майнового стану та доведеності перед судом поважності причин свого не працевлаштування позивач суду не надав.

ОСОБА_1 належним чином своїх обовязків з утримання дітей не виконує, зокрема станом на 01.04 2018 року мав заборгованість зі сплати аліментів на сина ОСОБА_5 у розмірі 25117,95 грн (а.с. 24).

Син сторін ОСОБА_3 проживає разом з матірю ОСОБА_2 та її батьками (а.с. 39).

Відповідач ОСОБА_2 працює у Державному професійно-технічному навчальному закладі «Лебединському вищому професійному училищі лісового господарства», отримує заробітну плату, яка у розрахунку за період з жовтня 2017 року по березень 2018 року без вирахування податків у середньому становить 6183,53 грн на місяць (а.с. 38).

З наданих відповідачем виписок вбачається, що син сторін ОСОБА_3 хворіє на бронхіальну астму, з 2015 року з цим діагнозом дитина щорічно проходить стаціонарне обстеження та лікування, йому рекомендовано санаторно-курорте лікування двічі на рік (а.с.19, 20, 21, 23). 26 липня 2017 року ОСОБА_3 направлений в стаціонар Сумської обласної клінічної лікарні зі скаргами на тривалі головні болі, які продовжувались протягом року і супроводжувалися сонливістю та слабкістю. Під час обстеження у дитини виявлена кіста лівої бокової щілини мозку, у звязку з чим при виписці призначено подальше лікування та нагляд невролога за місцем проживання (а.с. 22, 91, 92, 93).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ст. 192 СК України).

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч. 2 ст. 182 СК України).

За таких обставин, суд першої інстанції, ураховуючи матеріальне становище сторін та перебування на утриманні позивача другої дитини доньки ОСОБА_4, а також стану здоровя сина позивача - ОСОБА_3, який вимагає систематичних регулярних витрат на лікування, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання сина.

Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не працює, а тому не може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, відхиляються апеляційним судом, оскільки непрацевлаштування позивача саме по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів за відсутності доказів щодо погіршення майнового стану платника аліментів.

При цьому суд враховує, що позивач тривалий час взагалі не сплачував аліменти на сина, тому станом на 01.04.2018 року його заборгованість становила 25117,95 грн, проте 04.06.2018 року він здійснив разовий платіж у розмірі 23 000 грн на погашення заборгованості. Зазначена обставина свідчить про те, що ОСОБА_1 не повідомив суду про його реальні доходи, і спростовує його доводи про важкий майновий стан та неможливість сплачувати аліменти. Посилання позивача на значний розмір аліментів, що нараховуються державним виконавцем спростовані матеріалами справи, а саме розрахунком державного виконавця, згідно з яким за квітень травень 2018 року аліменти нараховані по 1309 грн, за червень-липень 2018 року по 1413,75 грн, а не по 2005 грн, як зазначив позивач у апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що наявний у позивача обовязок утримувати свою другу дитину доньку ОСОБА_4 не може бути достатньою самостійною підставою для зменшення розміру аліментів на утримання сина, який з огляду на стан його здоровя потребує систематичних збільшених витрат на утримання для забезпечення життєвих потреб, нормального розвитку, можливості корекції стану здоровя.

Убачається, що наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, та незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, позивачем не доведено існування передбачених законом підстав, достатніх для зменшення розміру стягуваних з нього за рішенням суду аліментів на утримання сина.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову в позові з цих підстав є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно зясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

ОСОБА_7