Справа № 755/3406/18
Провадження № 2/201/2421/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2018р. суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська - Ткаченко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И Л А:

06.03.2018р. ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах») про стягнення страхового відшкодування в сумі 10 000 грн. (а.с. № 1, 2).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26.03.2018р. справу передано за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. № 22).

09.07.2018р. цивільна справа надійшла в провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. № 21).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська Ткаченко Н.В. від 13.07.2018р. позовну заяву прийнято до розгляду і призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до положень п.2 ч. 6 ст. 19 та ч.1 ст. 274 ЦПК України (а.с. № 25).

В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 31.12.2014р. вона уклала з ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» договір добровільного страхування непередбачених фінансових витрат № DNH0JL-14BU26H, за умовами якого страховим випадком є понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати постійного місця роботи. Під втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Страхове відшкодування не виплачується, якщо страховий випадок стався протягом перших трьох місяців з дня набрання чинності договором. Строк дії договору - 12 місяців, з 31.12.2014р. по 30.12.2015р. Договір лонгується на такий самий строк за умови сплати наступних страхових платежів і коли жодна з сторін не заявили про відмову від його продовження.

Страхова сума за договором встановлена в розмірі 10 000 грн.

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві №657-к від 22.12.2017р. позивачку звільнено із займаної посади з 29.12.2017р. через скорочення штату. 28.12.2017р. вона направила страховій компанії заяву про настання страхового випадку з повідомленням про те, що її звільняють 29.12.2017р. за скороченням штату на підставі ст. 40 КЗпП України.

У відповідь на її заяву ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» листом № 29.01.2018/003-Z17BSPB70000AQ повідомило, що подія не є страховим випадком, оскільки не входить до переліку подій, зазначених у п. 5.1 Договору страхування. Подія не визнається страховою, оскільки страхувальник на дату укладання договору страхування знав або повинен був знати про розірвання трудового договору. Тому у виплаті страхового відшкодування відмовлено.

Позивачка не погоджується із позицією страховика, що скорочення штатного розкладу не входить до переліку подій, зазначених у п. 5.1 договору страхування. Договір страхування був укладений ще 31.12.2014р., а її звільнено у звязку із скороченням штату у грудні 2017 року, тобто майже через 3 роки після укладання договору. На дату укладання договору вона не знала і не могла знати про розірвання трудового договору у майбутньому.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 611, 979, 991 ЦК України, ст.ст. 4, 8, 26 Закону України «Про страхування», просила позовні вимоги задовольнити, стягнувши на її користь з ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» 10 000 грн. страхового відшкодування.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 16.08.2018р. від голови правління ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» ОСОБА_3 надійшов письмовий відзив на позов разом із доданими документами (а.с. № 29 72), в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, обґрунтовуючи свою позицію тим, що за приписами ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» під страховим випадком розуміється подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Розділ 5 договору від 30.12.2014р. № DNH0JL-14BU26H, укладеного із ОСОБА_1. передбачає події, які є страховими випадками. Так, згідно з п. 5.1. договору, страховим випадком за цим договором є понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати ним постійного місця роботи.

В свою чергу, пункт 5.2. договору передбачає, що під втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України може бути страховим випадком, однак виключно при повному виконанні страхувальником (позивачем) його умов.

Проте позивачка не виконала умови договору. Згідно із записами у її трудовій книжці, станом на дату укладення договору страхування (30.12.2014р.) вона працювала на посаді головного спеціаліста сектору по роботі зі страхувальниками лівобережного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві. 31.07.2017р. була звільнена з цієї посади і 01.08.2017р. призначена в порядку переведення на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників Лівобережного відділення. 29.12.2017р. позивачка була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з зазначеної посади.

Згідно з ч. 18 ст. 9 Закону України «Про страхування» франшизою є частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Франшиза, яка передбачена пунктом 5.1. умов страхування до договору № DNH0JL-14BU26H, передбачає, що не підлягають страхуванню особа, трудовий стаж якої на останньому місці роботи менше 12-ти місяців.

На останньому місці роботи - на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників Лівобережного відділення, позивачка працювала з 01.08.2017р. по 29.12.2017р., тобто, менше 12-ти місяців. Відтак, у розумінні ч. 18 ст. 9 Закону України «Про страхування» і п. 5.1. умов страхування до договору № DNH0JL-14BU26H збитки, які понесла позивачка внаслідок втрати нею постійного місця роботи, не повинні відшкодовуватись.

Відповідач наполягав на тому, що саме з цих підстав позивачці було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, що засвідчено страховим актом. Отже, рішення страховика відповідає нормам Закону України «Про страхування», умовам договору. А зазначення у листі страхової компанії № 29.01.2018/003-Z17BSPB70000AQ, направленому на адресу позивачки іншої підстави для відмови, є технічною помилкою, викликаною людським фактором.

Додатково звертав увагу суду на те, що позивачка не врахувала при розрахунку позовних вимог вимоги п. 3.10. умов страхування до договору страхування № DNH0JL-14BU26H, відповідно до якого із суми страхового відшкодування страховик, як податковий агент, утримує та перераховує до Державного бюджету податок на доходи фізичної особи у розмірі, передбаченому діючим законодавством на дату виплати відшкодування.

На підставі вищевикладеного, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, справу розглянути справу без участі представника відповідача.

Враховуючи категорію спору (справа незначної складності і визнана малозначною), наданий відповідачем ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» письмовий відзив на позов, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (в письмовому провадженні) відповідно до положень ч. 1 ст. 274 та ч.5 ст. 279 ЦПК України (ухвала від 13.07.2018р. а.с. № 25).

Саме з тих норм, з урахуванням вимог ст. 278 ЦПК України, сторона відповідача надала суду письмовий відзив на позовну заяву. Позивачка не скористалася своїм правом на подання відповіді на відзив.

Вивчивши матеріали справи, вважаю, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Як встановлено судом, 30.12.2014р. ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 «СУ «Інгосстрах» договір добровільного страхування непередбачених фінансових витрат № DNH0JL-14BU26H, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону, повязані із страхуванням на випадок непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати Страхувальником роботи (а.с. № 3).

Договір укладено відповідно до Правил добровільного страхування фінансових ризиків (нова редакція від 09.04.2014р.), зареєстрованих Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 22.05.2014р. за № 1814180.

За умовами договору і Правилами страхування, страховик зобовязується у разі настання страхового випадку здійснити виплату страхового відшкодування в розмірі 10 000 грн., а страхувальник зобовязується своєчасно сплачувати страховику страхові платежі (розділи 4, 7 договору).

На виконання умов договору позивачка щомісячно сплачувала регулярний платіж у розмірі 20 грн. зі свого особового рахунку, що підтверджено нею довідкою від 28.02.2018р. ПАТ «Приватбанк» (а.с. № 11 13) і не заперечується відповідачем.

Згідно з п.п. 5.1. 5.3. договору, страховим випадком є понесення страхувальником непередбачених фінансових витрат внаслідок втрати постійного місця роботи. Під втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміни в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємств, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Страхове відшкодування не виплачується, якщо страховий випадок стався протягом перших трьох місяців з дня набрання чинності договором.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Із записів у трудовій книжці ОСОБА_1 видно, що позивачка на момент укладення договору страхування (30.12.2014р.) працювала на посаді головного спеціаліста сектору по роботі зі страхувальниками лівобережного відділу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві.

31.07.2017р. вона була звільнена з цієї посади і 01.08.2017р. призначена в порядку переведення на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників Лівобережного відділення (а.с. № 38 41).

Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві № 657-к від 22.12.2017р. її звільнено з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників Лівобережного відділення з 29.12.2017р. у звязку зі змінами в організації виробництва, скороченням чисельності та штату управління (а.с. № 35).

28.12.2017р. позивачка звернулася до ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» із заявою про настання страхового випадку з повідомленням про те, що її звільняють 29.12.2017р. у звязку із скороченням штату на підставі ст. 40 КЗпП України.

У відповідь на її заяву ОСОБА_2 «СК «Інгосстрах» листом № 29.01.2018/003-Z17BSPB70000AQ повідомлено, що подія кваліфікується як скорочення штатного розкладу і чисельності співробітників підприємства. Ця подія не є страховим випадком, оскільки не входить до переліку подій, зазначених у п. 5.1 Договору страхування. Подія не визнається страховою, тому Страхувальник на дату укладання договору страхування знав або повинен був знати про розірвання трудового договору. Тому у виплаті страхового відшкодування відмовлено (а.с. № 8).

Між позивачем та відповідачем існували договірні відносини, які врегульовані Законом України «Про страхування» та ЦК України.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зі п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про страхування» предметом договору особистого страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору».

Розділом 5 вищевказаного договору добровільного страхування передбачено, що страховим випадком розуміється втрата постійного місця роботи. Втратою постійного місця роботи розуміється розірвання трудового договору страхувальника за ініціативою роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) лише у випадках: зміна в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Отже, вищевказаний договір страхування між сторонами було укладено з метою захисту майнового інтересу в разі настання певної події, яка обумовлена умовами цього договору страхування, тобто здійснення страховиком страхової виплати в разі настання страхового випадку за ризиками, визначеними договором страхування.

Так, при розгляді справи було встановлено, що позивачку було звільнено з роботи у звязку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Отже, ця подія є страховим випадком відповідно до умов укладеного між сторонами договору добровільного страхування (розділ 5 договору), який є чинним та в судовому порядку недійсним не визнавався.

Такої ж позиції притримується і Верховний Суд, викладеної ним у постанові від 21.02.2018р. по справі № 464/8852/15 (провадження № 61-5572св18).

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 990 ЦК страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обовязок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Аналіз цих норм закону дозволяє дійти висновку про те, що обовязок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику виникає у разі, якщо такий страховий випадок прямо передбачений умовами договору страхування.

Якщо ж подія, що настала, не може бути кваліфікована як страховий випадок відповідно до умов договору страхування або закону, обовязок у страховика здійснити страхову виплату не виникає.

Статтею 991 ЦК України і ст. 26 Закону України «Про страхування» передбачені випадки відмови страховика від здійснення страхової виплати. Так, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов'язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляється страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Як вбачається з листа №29.01.2018/003-Z17BSPB70000AQ, ОСОБА_2«СК «Інгосстрах» повідомлено ОСОБА_1 про те, що 28.12.2017р. від неї було отримано заяву про настання страхової події за вказаним договором. Однак, страховиком прийнято рішення про те, що описана подія кваліфікується як не страхова подія. Дана подія не є страховим випадком, оскільки не входить до переліку подій, зазначених у п. 5.1. Договору страхування та Правил добровільного страхування фінансових ризиків. Дана подія не визнається страховою, тому Страхувальник на дату укладення даного договору страхування знав або повинен був знати про розірвання трудового договору (підпункт 6) п. 4.1. Умов страхування. У виплаті страхового відшкодування відмовлено.

Однак, дослідивши умови договору та надані позивачем докази, приходжу до висновку, що у страхової компанії не було підстав для відмови у проведенні відповідної страхової виплати.

Суд вважає неприпустимим посилання відповідача на п.п. 6 п. 4.1. Умов страхування до Договору страхування, за яким страховик має право відмовити страхувальнику у виплаті страхового відшкодування, якщо на дату укладення цього договору страхувальник повинен був знати про розірвання трудового договору. Адже, позивачка, укладаючи в грудні 2014р. договір добровільного страхування, не знала і не могла знати про те, що через три роки (в грудні 2017р.) трудовий договір з нею буде розірвано, як і не знала про те, які будуть підстави його розірвання.

Також, необхідно зазначити, що не є і не може бути належною підставою у відмові у задоволенні позову, посилання відповідача на те, що позивачкою не дотримано вимоги п. 5.1. умов страхування до договору № DNH0JL-14BU26H перебування на останньому місці роботи менше 12-ти місяців, яку він називає франшизою, оскільки така умова не була предметом розгляду і, як наслідок, підставою прийняття рішення ПАТ « СК «Інгострах» про відмову у виплаті страхового відшкодування, що зокрема вбачається з страхового акту №Z17ВSPB70000AQ від 29.01.2018Р (а.с. № 42).

Так, у розділі ІІІ страхового акту «висновки» вказано, що підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є те, що подія не визнається страховою. Натомість, як про недотримання п. 5.1. умов страхування до договору йдеться у розділі ІV «додаткова інформація» і розглядається як страховиком як умова обмеження страхування.

Пункт 5.1. умов страхування до договору № DNH0JL-14BU26H (а.с. № 4), передбачає умови обмеження страхування, у т.ч. й ту, що не підлягають страхуванню особи, трудовий стаж якої на останньому місці роботи менше 12-ти місяців.

Натомість як франшиза, згідно з ч. 18 ст. 9 Закону України «Про страхування», це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Таким чином, відповідач підмінює поняття, називаючи франшизою умову обмеження страхування, яка фактично виключає його укладення з особою, яка працює на останньому місці роботи менше 12-ти місяців. В даному випадку, договір вже був укладений з позивачкою, він визнаний недійсним в судовому порядку, а тому вважається, що п. 5.1. умов страхування до договору № DNH0JL-14BU26H був дотриманий сторонами на момент його укладення.

За таких обставин, в основу рішення не можуть бути прийняті твердження відповідача про те, що з означених підстав (недотримання п. 5.1. умов страхування до договору № DNH0JL-14BU26H) позивачці було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, а вказана у листі страхової компанії № 29.01.2018/003-Z17BSPB70000AQ інша підстава є технічною помилкою, викликаною людським фактором.

На підставі наведеного, правильним буде висновок, що коли виникає страховий випадок, страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатися, що ця подія є страховим випадком. Позивачка втратила роботу через скорочення штату, що згідно договору страхування є страховим випадком, то страховик зобов'язаний виплатити страхувальникові грошову суму (страхову виплату) в розмірі 10 000 грн., що обумовлена сторонами в договорі, а тому позов підлягає задоволенню.

Стосовно сплати відповідачем податку на доходи фізичних осіб варто зазначити.

Дійсно, пунктом 3.10. умов страхування до договору страхування № DNH0JL-14BU26H, обумовлено, що із суми страхового відшкодування страховик, як податковий агент, утримує та перераховує до Державного бюджету податок на доходи фізичної особи у розмірі, передбаченому діючим законодавством на дату виплати відшкодування.

Тобто, податок на доходи фізичних осіб сплачується страховиком (а не страхувальником) на дату виплати відшкодування.

Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб (військового збору) до бюджету здійснюється у порядку, встановленому ст. 168 Податково кодексу України. Так, оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Якщо згідно з нормами цього розділу окремі види оподатковуваних доходів (прибутків) не підлягають оподаткуванню під час їх нарахування чи виплати, але не є звільненими від оподаткування, платник податку зобов'язаний самостійно включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу податку та подати річну декларацію з цього податку.

З урахуванням наведеної норми ст. 168 ПК України, а також того, що відповідач визнає, що він є податковим агентом, то виключно він несе відповідальність за нарахування і сплату податку, що сплачуватиметься ним у майбутньому під час виплати страхового відшукування, тобто при виконанні рішення суду.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування задоволено повністю, вважаю, що з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути 704 грн. 80 коп. сплаченого судового збору (а.с. № 1).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 526, 991, 991, 979 ЦК України, Законом України «Про страхування», правовою позицією Верховного ОСОБА_1, викладеною в Постанові від 21.02.2018р. по справі № 464/8852/15 (провадження № 61-5572св18), ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України суддя,

В И Р І Ш И Л А:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про стягнення страхового відшкодування - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в сумі 10 000 грн. (десять тисяч грн.).

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Суддя Н.В. Ткаченко