Провадження № 22-ц/4808/30/18
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_2, апелянта - ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом представника ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики, з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 червня 2018 року, ухваленого суддею Пастернак І.А.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року представник ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом та після збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача 698 360 гривень в еквіваленті 26000 доларів США заборгованості за письмовими розписками.

Заявлені вимоги представник обґрунтувала тим, що згідно письмових розписок від 02 вересня 2009 року, 25 грудня 2009 року, 12 квітня 2010 року, 29 квітня 2010 року, 11 серпня 2010 року, 17 січня 2011 року ОСОБА_1 позичав відповідачу грошові кошти на загальну суму 26 000,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 17 березня 2011 року. Однак, відповідач у визначений в розписках термін кошти не повернув, ухиляється від зустрічей, ігнорує телефонні дзвінки, у зв'язку з чим позичальник змушений звернутись з позовом до суду. Крім цього, представник позивача просила поновити строк звернення до суду, посилаючись на те, що строк пропущений з поважних причин.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 червня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 679 120 гривень заборгованості на 01 червня 2018 року за договорами позики (розписками) від 02 вересня, 25 грудня 2009 року, 12 квітня, 29 квітня, 11 серпня 2010 року, 17 січня 2011 року.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Вважає, що судом порушено норми процесуального та матеріального права. Суд неповно з'ясував всі фактичні обставини справи, не дослідив та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення обставин справи.

Апелянт зазначає, що на судове засідання 01 червня 2018 року не з'явився та не повідомив про причини неявки з поважних причин. Після скасування ухвалою суду від 20 квітня 2016 року заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 04 серпня 2015 року апелянт був присутнім у судових засіданнях, однак з травня 2016 року розгляд справи постійно відкладався або у зв'язку із заміною судді, або зайнятістю судді в інших судових засіданнях. 29 травня 2018 року був змушений терміново виїхати за кордон разом із своїм батьком ОСОБА_4 для його медичного обстеження і повернувся 01 червня 2018 року, тому неявка у судове засідання мала місце з незалежних від нього причин, що підтверджується закордонними паспортами.

Про те, що не встигає прибути в судове засідання 01 червня 2018 року повідомив представника позивача та просив її повідомити суду про перенесення розгляду справи на пізніший час.

Ухвалюючи рішення, суд взяв за основу боргові розписки, які є в матеріалах справи. Однак, вважає, що відсутній предмет спору, скільки виплата коштів за борговими розписками була здійснена в повному обсязі у терміни зазначені у текстах розписок в присутності свідків, які можуть підтвердити цей факт. При цьому, ОСОБА_1 в момент здійснення виплат за розписками відмовлявся повертати їх назад, мотивуючи тим, що забув за місцем свого проживання у Косівському районі.

Також суд не звернув уваги на те, що отримуючи кошти 02 вересня 2009 року в сумі 9000 доларів США, апелянт віддав позивачу у заставу власний екскаватор ЮМЗ і отримав його назад тільки після повернення коштів.

Суд в рішенні посилається на пояснення представника позивача, що основною причиною пропуску строку звернення до суду було те, що у позивача не було можливості передати представнику оригінали боргових розписок для пред'явлення в суді, оскільки вони були сховані з метою їх не вилучення під час обшуків, які проводились за місцем проживання позивача та його родичів. Оскільки кримінальна справа відносно позивача була порушена саме за вимагання по розписках, то у позивача була необхідність їх ховати, щоб не було встановлено більше потерпілих від його шахрайських дій.

Відсутність оригіналу розписок не позбавляло можливості позивача звернутися до суду із даним позовом в межах строку позовної давності. Перебуваючи під вартою в період з 20 червня 2011 року по 27 червня 2014 року, ОСОБА_1 звертався з аналогічними позовами до Верховинського районного суду, Косівського районного суду, тому у нього була можливість звернутися із аналогічним позовом і до нього.

Суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про відмову у позові за спливом строку позовної давності, зіславшись на ст. 95 ЦПК України в редакції 2017 року, яка не діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, пояснення апелянта, який вимоги скарги підтримав, позивача та його представника, які вимоги скарги заперечили, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, відповідач зобов'язання за письмовими договорами позики не виконав, отримані по договору 26000 доларів США не повернув, тому визначена представником позивача сума в еквіваленті до національної валюти підлягає поверненню.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тому, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом встановлено, що 02 вересня 2009 року, 25 грудня 2009 року, 12 квітня 2010 року, 29 квітня 2010 року, 11 серпня 2010 року, 17 січня 2011 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договори позики (розписки), відповідно до яких відповідач отримав у позивачів грошові кошти в розмірі: 9 000,00 доларів США строком до 02 листопада 2009 року, 3 000,00 доларів США строком на два місяці; 6 000,00 доларів США строком до 12 липня 2010 року; 4 500,00 доларів США строком до 29 липня 2010 року; 1 500,00 доларів США строком на два місяці; 2 000,00 доларів США строком на два місяці відповідно (а.с. 89-94)..

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Розглядаючи спір по суті, суди першої інстанції, з урахуванням зазначених положень ЦК України дійшов правильного висновку про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договори позики, умови яких позичальник належним чином не виконав.

Судом також правильно встановлено, що розписки, на підставі яких позивач просить стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів, тобто відповідає вимогам статті 1046 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 не заперечує факту отримання по кожній із наданих позивачем письмових розписок сум іноземної валюти, однак зазначає, що по кожній розписці кошти повертав за участю свідків.

Однак відповідач ОСОБА_3 жодним допустимим і достовірним доказом не підтвердив факту повернення предмета позики. Його доводи, що ОСОБА_1 не повертав після повернення кожної позиченої суми оригінали письмових розписок з метою повторного стягнення отриманої валюти є надуманими і нічим не підтверджені. Відповідач отримав позику по шістьох письмових розписках, і у жодній із них не зазначив, що попередньо отримані суми повернуті, знаючи про не повернуті попередні оригінали розписок, тобто не намагався використати своє право вимоги до кредитора отримання розписки про повернення боргу, не вказав про це у наступних розписках, як це передбачено у ст. 545 ЦК України.

Відповідач підтвердив, що є юристом і був обізнаний із порядком повернення грошей. Про вимоги позивача ОСОБА_1 після повернення, на його думку, грошей до правоохоронних органів про необґрунтовані вимоги не звертався.

Позивач ОСОБА_1 на час розгляду справи апеляційним судом знаходився під арештом. Суд у зв'язку із запереченнями відповідача вислухав його пояснення у режимі відео конференції. Позивач підтвердив своїми послідовними поясненнями, що відповідач дійсно отримані по розписках кошти не повернув, знаходячись у місцях позбавлення волі не міг звернутись до суду із позовом про повернення позики без оригіналів розписок, які зберігав у надійному місці. Не заперечує, що як гарантію повернення однієї із позик відповідач залишав йому на зберігання технічний паспорт від трактора, а не сам трактор, як зазначає відповідач. Дійсно позичав ОСОБА_3 долари США навіть після того, як той не повертав попередню суму. Відповідач за отримані кошти купував автомобілі та переконував, що їх не реалізував і для чергової покупки необхідна була нова позика у доларах США.

Щодо поновлення судом першої інстанції строку позовної давності для звернення позивача до суду слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною другою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Частинами четвертою та п'ятою статті 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом першої інстанції з'ясовано, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договорами позики у жовтні 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності по шести договорах позики на суми: 9000 доларів з поверненням терміном на два місяці до 02 листопада 2009 року, 3000 доларів США від 25 грудня 2009 року терміном на 2 місяці, 6000 доларів США терміном на 3 місяці до 12 липня 2010 року, 4500 доларів США терміном на 3 місяці до 29 липня 2010 року, 1500 доларів США від 11 серпня 2010 року терміном на 2 місяці, 2000 доларів США від 17 січня 2011 року терміном на 2 місяці, про поновлення якого ним заявлено (а.с. 89-94).

Судом з'ясовано належність та допустимість доказів поважності причин пропуску такого строку, зокрема підтвердженням цьому є лист в.о. начальника Івано-Франківського слідчого ізолятора про те, що ОСОБА_1 утримувався під варто в Івано-Франківському слідчому ізоляторі з 24 червня 2011 року по 27 червня 2014 року (а.с. 16) та довідкою головного лікарня Косівської ЦРЛ від 04 грудня 2014 року з підтвердженням того, що ОСОБА_1 перебував з 08 липня 2014 року по 25 липня 2014 року на амбулаторному лікуванні у невропатолога, повторно лікувався амбулаторно з 28 липня 2014 року по 22 серпня 2014 року, з 27 серпня 2014 року по 19 вересня 2014 року, з 22 вересня 2014 року по 10 жовтня 2014 року (а.с. 96).

За ст. 64 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Згідно з ч. 2 ст. 95 чинного ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи наведене, доводи апелянта є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції вирішуючи спір застосував процесуальну норму, яка діяла на час розгляду і вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення по суті спору, а доводи апеляційної скарги його законності не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст судового рішення складено 19 жовтня 2018 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта