Провадження № 22-ц/4812/7/18 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року м. Миколаїв

справа № 2-1-3141/2002

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

до ОСОБА_4

(третя особа -КЖЕП «Дружба»)

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення місцевого суду Центрального району м. Миколаєва, ухвалене 27 вересня 2002 року суддею Черенковою Н.П. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И Л А:

У липні 2002 року ОСОБА_1, діючи також в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернулась з позовом до ОСОБА_4 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позивачка зазначала, що з 1991 року її сім'я у складі чотирьох чоловік користувалась квартирою АДРЕСА_1. В квартирі зареєстровані вона, її чоловік - відповідач ОСОБА_4 та діти - ОСОБА_2,1990 року народження, та ОСОБА_3, 1992 року народження. З квітня 1992 року ОСОБА_4 в квартирі не проживав, участі в утриманні житла не приймав. Крім того, рішенням місцевого суду Центрального району м. Миколаєва від 31 січня 2002 року ОСОБА_4 визнано безвісно відсутнім.

Посилаючись на те, що сплачує комунальні платежі за відповідача, який понад дев'ять років у квартирі не проживав, стосунків з сім'єю не підтримував, аліментів на утримання дітей не сплачував, а місце його знаходження їй не відоме, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою.

До участі в справі як третю особу залучено КЖЕП «Дружба».

Відповідач ОСОБА_4, який станом на час розгляду справи визнаний безвісно відсутнім, участі у судових засіданнях не приймав.

Рішенням місцевого суду Центрального району м. Миколаєва від 27 вересня 2002 року позов задоволено, ОСОБА_4 визнано таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на судове рішення, яке просив скасувати та відмовити у позові. Апелянт посилався на те, що з квітня 1992 року перебував у закордонному відрядженні, що було відомо позивачці, яка отримувала від нього кошти, в тому числі й на утримання житла. Щороку він приїздив у відпустку та проживав у спірній квартирі.

Ухвалою судді Апеляційного суду Миколаївської області від 2 березня 2018 року ОСОБА_4 поновлено строк на апеляційне оскарження судового рішення.

Ухвалою того ж суду від 16 квітня 2018 року провадження у справі зупинене до вирішення іншої цивільної справи (а.с.98), та згодом поновлено ухвалою від 25 вересня 2018 року (а.с.114).

Правом на подачу відзиву (заперечень) на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року № 297/2018 «Про переведення суддів», Апеляційний суд Миколаївської області ліквідовано та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Справи, що перебували у його провадженні, передані до новоутвореного Миколаївського апеляційного суду (частина 5 статті 31 ЦПК України), який розпочав роботу 3 жовтня 2018 року.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року у складі, визначеному при автоматичному розподілі, цивільну справу прийнято до провадження цього суду.

В судове засідання апеляційного суду позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Справу розглянуто у їх відсутності за участю представника позивачки - ОСОБА_5 та представника відповідача - ОСОБА_6

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Так, стаття 71 ЖК встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

На позивача закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Відповідно до правил частини 3 статті 71 ЖК жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутньою особою, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи, у тому числі за кордоном, протягом усього часу виконання цієї роботи.

Отже, при вирішенні питання про втрату права користування житлом у даному випадку з'ясуванню підлягає як термін відсутності особи, так і поважність причин такої відсутності.

З матеріалів справи вбачається, що з червня 1991 року в квартирі АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з малолітніми дітьми: сином ОСОБА_2, 1990 року народження, та донькою ОСОБА_3, 1992 року народження (а.с.4).

У квітні 1992 року ОСОБА_4 виїхав на роботу до Монголії, про що зазначено у трудовій книжці відповідача при звільненні з роботи у ВАТ «Промбуд-10» (а.с.93).

З 1992 року ОСОБА_4 проживав та працював в Монголії за укладеними ним трудовими контрактами.

1 грудня 1996 року відповідач уклав трудовий контракт з фірмою «Інкон» (м.Улан-Батор) строком на один рік та можливістю його продовження на невизначений строк (а.с. 33). У період 2000-2006 років працював за трудовим контрактом в Монголо-Російській компанії «Інкон» (а.с.38).

З пояснень представника ОСОБА_4, даних в апеляційному суді, відповідач до теперішнього часу продовжує трудові відносини з цим підприємством, одним із засновників якого є він.

Відомості про місце проживання ОСОБА_4, в тому числі й в Монголії, матеріали справи не містять.

За даними закордонного паспорту, виданого у травні 1997 року, ОСОБА_4 у період з 1998 року неодноразово перетинав кордон Монголії, Росії (а.с. 29-31), але відомості про перебування в Україні та проживання у цей період в спірній квартирі відсутні.

З пояснень свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, сусідів позивачки, вбачається, що з 1992 року вони не бачили ОСОБА_4 в квартирі (а.с.12). Ці факти підтверджені і актами від 25 липня 2002 року, складеними зі слів сусідів (а.с. 5,6).

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду не заперечував того факту, що з квітня 1992 року ОСОБА_4 у спірній квартирі постійно не проживав, перешкод у користуванні житлом йому не чинили. Про порушення своїх житлових прав він дізнався лише у грудні 2017 року.

Будь-яких даних про те, коли та протягом якого часу ОСОБА_4 користувався житлом у період 1992-2002 років, матеріали справи не містять.

Відсутні у справі й докази участі ОСОБА_4 в утриманні спірного житла у період 1992-2002 року.

Посилання апелянта на грошові перекази на ім'я позивачки не можуть бути достатнім доказом участі відповідача в утриманні житла, оскільки ОСОБА_4 мав аліментні зобов'язання, а квитанції не містять дати відправлення (а.с. 40,42, 43) та стосуються іншого періоду (а.с.41).

Отже, суду не надано достатніх доказів того, що з 1992 року ОСОБА_4 продовжував відноситись до спірної квартири, як до свого постійного місяця проживання.

Рішенням місцевого суду Центрального районну м. Миколаєва від 31 січня 2002 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 9 серпня 2018 року, ОСОБА_4 визнано безвісно відсутнім. При розгляді цієї справи встановлено, що з 1996 року позивачка не мала відомостей про місце знаходження ОСОБА_4 в Монголії, розшукувала чоловіка у встановленому законом порядку, що станом на 2002 рік не дало позитивних результатів (а.с. 3,123-124).

Встановлені обставини свідчать про те, що з місця проживання у спірній квартирі ОСОБА_4 вибув у квітні 1992 року для роботи в Монголії, де з цього часу працює та постійно проживає до теперішнього часу, не підтримуючи зв'язок з родиною та не маючи намірів відноситись до спірної квартири, як до свого постійного місця проживання.

При цьому суд не може погодитись з твердженням апелянта про те, що він зберігає право на користування жилим приміщенням за правилами пункту 2 частини 3 статті 71 ЖК.

Зі змісту цієї норми вбачається, що виїзд має бути тимчасовим, а робота - мати виїзний характер (екіпажі суден, експедицій, вахтовий графік роботи тощо), а не тільки в іншому місці.

Робота ОСОБА_4 газоелектрозварником за трудовими договорами протягом тривалого часу (1992-2018 роки) таких ознак не має.

Не може вважатись така робота й відрядженням, оскільки відрядженням є поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства для виконання службового доручення поза місцем постійної роботи. Проте у квітні 1992 року ОСОБА_4 було звільнено з роботи у ВАТ «Промбуд-10» (а.с.93) з наступним укладенням ним трудових договорів в Монголії.

Формулювання підстав звільнення відповідача з роботи, яке не відповідає вимогам трудового законодавства та Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 N 162, що діяла на той час, правового значення не має.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин правил пункту 2 частини 3 статті 71 ЖК.

І хоча суд першої інстанції, розглядаючи справу у відсутності відповідача, не мав можливості встановити всі фактичні обставини, висновки суду щодо наявності підстав для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, не суперечать дійсним обставинам справи та вимогам житлового законодавства.

При вирішенні питання про наявність підстав для скасування судового рішення апеляційний суд враховує й принцип юридичної (правової) визначеності res judicata (лат. «вирішена справа»), який гарантує остаточність судових рішень, що запроваджено практикою Європейського Суду з прав людини. Відступлення від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру («Ryabykh проти Росії», № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X), тобто для виправлення «помилки фундаментального значення для судової системи» («Sutyazhnik проти Росії», № 8269/02, рішення від 23 липня 2009 року).

Водночас з матеріалів справи вбачається, що статус ОСОБА_4 щодо спірної квартири визначено більш ніж 16 року тому. На підставі оскаржуваного судового рішення відповідача знято з реєстрації, квартира приватизована членами сім'ї, які залишились там проживати, та згодом перейшла у їх приватну власність (а.с. 37, 77, 79). У 2003 році ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на спірне приміщення, яке здійснюється ними до тепер.

Заперечливим є й посилання апелянта на неможливість раніше дізнатись про порушення його житлових прав.

Презумпція можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав неодноразово відзначалась у рішеннях вищих судових інстанціях (зокрема, постанова ВСУ від 223 лютого 2017 року, справа №6-17цс17). На необхідності запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу, наголошував й Європейський Суд з прав людини (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що скасування судового рішення, ухваленого у 2002 році, та можливість наслідків такого скасування призведе до порушення фундаментального принципу правової визначеності, що є порушенням статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, достатніх підстав для скасування судового рішення та відмови в задоволенні позову, суд не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення місцевого суду Центрального району м. Миколаєва від 27 вересня 2002 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну постанову складено 18 жовтня 2018 року.