Справа № 341/570/16-ц
Провадження № 22-ц/779/755/2018
Головуючий у 1 інстанції Максимчин Ю. Д.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

за участю секретаря Возняк В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - адвоката Далія Сергія Олександровича на заочне рішення Галицького районного суду в складі судді Максимчина Ю.Д., ухвалене 15 березня 2018 року в м. Галичі Івано-Франківської області у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (в подальшому змінено назву на АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2008 року між КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір №ІFLOAL51770026. Відповідно до його умов банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 45 854,87 грн з терміном повернення до 17 квітня 2013 року, а останній зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами в строки та в порядку, встановлені договором. Свої зобов'язання позичальник виконав, однак відповідач належним чином не виконував умови договору. Унаслідок цього станом на 1 березня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 174 914,09 грн. З них: 19 708,22 грн - заборгованість за кредитом; 146 638,53 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань по договору; 250,00 грн - штраф (фіксована частина); 8 317,34 грн - штраф (процентна складова). Посилаючись на вищевикладене, банк просив стягнути з відповідача вказану заборгованість.

Заочним рішенням Галицького районного суду від 15 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного у розрахунку розміру заборгованості за кредитно-заставним договором №ІFLOAL51770026, укладеним між сторонами 18 квітня 2008 року.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - адвокат Далія С.О., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане рішення, ухваливши нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та рівності сторін. На підтвердження своїх вимог позивачем надано розрахунок заборгованості. Також, листом від 29 липня 2016 року №30.1.0.0/2-20160728/566 банком на адресу суду було направлено виписку по рахунках відповідача.

Разом з тим, ОСОБА_2 заперечуючи наявність заборгованості не подав жодних доказів про сплату коштів та відсутність будь-якої заборгованості за кредитним договором, які він міг отримати в Приват24 або у відділенні банку. При цьому клопотання про проведення експертизи щодо розміру заборгованості заявлено саме відповідачем. Проте, суд обов'язок надання ним доказів на підтвердження заперечень проти позову поклав на позивача, зобов'язавши його надати документи на користь позичальника.

Також вказує, що оскільки правовідносини між сторонами не припинились, це не позбавляє банк нараховувати заборгованість згідно договору та отримати відповідні суми.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції дотримано усіх вимог, передбачених ст.ст. 11, 12, 13 ЦПК України щодо змагальності сторін, пропорційності та диспозитивності у цивільному судочинстві. Вказував, що метою повного з'ясування обставин справи суд неодноразово направляв на адресу позивача ухвали про проведення судової економічної експертизи, про витребування доказів та про визнання явки представника банку обов'язковою. Проте, жодна із вимог та ухвал суду банком фактично виконана не була. Водночас, розрахунки заборгованості та виписки з особового рахунку не дають підстав визнати доведеність заявлених вимог про стягнення суми заборгованості.

Окрім того, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором звернуто стягнення на предмет застави - належний йому автомобіль ВАЗ НОМЕР_2. Із мотивувальної частини цього рішення вбачається, що розмір заборгованості, який складає 95 950,88 грн, визначено станом на 23 березня 2012 року. Після примусового вилучення працівниками банку у лютому 2012 року автомобіля позивач жодного разу до нього не звертався із повідомленнями про наявність заборгованості.

На його думку, банком пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду з цим позовом.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у судове засідання повторно не з'явилась, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у її відсутності не встановлено.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 укладено кредитно-заставний договір №ІFLOAL51770026, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 45 854,87 грн зі сплатою 13,56 % річних з кінцевим строком повернення 17 квітня 2013 року (т.1, а.с.7-15).

Відповідно до п.17.1.3 договору частина кредиту в розмірі 44 250,00 грн надається з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту в розмірі 1 128,37 грн надається з метою оплати перших страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредиту. Частина кредиту в розмірі 34 грн надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі; частина кредиту в розмірі 442,5 грн надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту.

Згідно умов договору для забезпечення повного і своєчасного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором, позичальник передав у заставу банку автомобіль ВАЗ 210994-20, державний номер НОМЕР_2.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 174 914,09 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що наданий розрахунок заборгованості не є належним і допустимим доказом у справі, оскільки не містить детальної інформації щодо розміру заборгованості як по тілу кредиту, так і по відсотках. В ньому не зазначено дат та розмірів сум погашення за договором, відсутні посилання на відповідні платіжні документи, не зазначені періоди, за які нараховані відсотки тощо. Не є такий відповідно документом первинної бухгалтерської звітності. Відтак вважав, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів на підтвердження наявності зазначеної у розрахунку заборгованості за договором № IFL0AL51770026 від 18 квітня 2008 року.

Проте, апеляційний суд не може погодитися з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини 1, 2 статті 77 ЦПК України).

Як передбачено статтями 79,80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Встановлено, що на обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано розрахунок заборгованості за договором від 18 квітня 2008 року, відповідно до якого станом 01.03.2016 року позичальник допустив заборгованість у розмірі 174 914,09 грн. З них: 19 708,22 грн - заборгованість за кредитом; 146 638,53 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань по договору; 250,00 грн - штраф (фіксована частина) та 8 317,34 грн - штраф (процентна складова) (т.1, а.с.4-6).

Окрім того, зі змісту листів позивача від 29 липня 2016 року №30.1.0.0/2-20160728/566 (т.1, а.с.78, 82) вбачається, що для повного та всебічного розгляду справи на вимогу Галицького районного суду банком на адресу суду направлялись виписка по руху грошових коштів на рахунку відповідача та кредитна історія не електронному носію. Працівниками Галицького районного суду відповідно акта про відсутність вказаних додатків не складено.

За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо надання банком доказів на підтвердження своїх вимог підтверджуються матеріалами справи.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що розмір заборгованості визначено за період з 18 квітня 2008 року (день укладення договору) по 4 березня 2016 року.

З'ясовано, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2012 року частково задоволено позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК». В рахунок погашення заборгованості у розмірі 95 950,88 грн за кредитно-заставним договором №ІFLOAL51770026 від 18 квітня 2008 року звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель: P210994-20, рік випуску: 2008, тип ТЗ: легковий седан В, № кузова/шасі:НОМЕР_3, реєстраційний номер: НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_2 Також на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з ОСОБА_2 та ПАТ «Акцент-Банк» солідарно стягнуто 10 000,00 грн. Розмір заборгованості визначено станом на 23 березня 2012 року (т.1, а.с.261).

Відтак, підстави для стягнення заборгованості за період з 18 квітня 2008 року по 23 березня 2012 року відсутні, оскільки це призведе до подвійного стягнення заборгованості за одним і тим же зобов'язанням.

Відповідно до пункту 17.1.5 кредитно-заставного договору банк надав позичальнику кредит терміном до 17 квітня 2013 року.

Разом з тим, зі змісту вищезазначеного рішення вбачається, що звертаючись до суду з цим позовом КБ «ПРИВАТБАНК» скористався своїм правом достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Отже, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

За положеннями ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Ураховуючи, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося у зв'язку із пред'явленням до позичальника вимоги про дострокове повернення кредиту, то починаючи з квітня 2012 року (часу звернення до суду з таким позовом) банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

Також, з огляду на положення частин другої та третьої статті 549 ЦК України, відповідно до яких штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у процентах від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання, за відсутності правових підстав для нарахування процентів після квітня 2012 року, відсутні й правові підстави для нарахування пені та штрафів за указаний період.

Як передбачено п. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права рішення, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатися в силі і підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Зокрема, зважаючи, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог банку у зв'язку з їх недоведеністю, його слід скасувати. Відповідно належить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, нарахованої станом на 1 березня 2016 року, з підстав їх необґрунтованості.

З огляду на це апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

При цьому не можуть бути прийняті до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 та його представника щодо пропуску банком позовної давності, оскільки з аналізу положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Аналогічний правовий висновок, висловлений у постановах Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс1 та від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» - адвоката Далія Сергія Олександровича задовольнити частково.

Заочне рішення Галицького районного суду від 15 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин