ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року

м.Суми

Справа №583/2560/17

Номер провадження 22-ц/788/1904/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Кононенко О. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2,

третя особа Сумський обласний центр зайнятості,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 липня 2018 року в складі судді Сидоренка Р.В., ухвалене у м. Охтирка,

В С Т А Н О В И В:

15 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що на підставі трудового договору від 01 жовтня 2013 року, укладеного із фізичною особою-підприємцем (далі ФОП) ОСОБА_2 та зареєстрованого того ж дня у Охтирському міськрайонному центрі зайнятості за №475, вона працювала продавцем у мережі неспеціалізованих магазинів роздрібної торгівлі продуктами харчування та непродовольчими товарами у торгівельних точках (магазинах). 10 серпня 2015 року ОСОБА_2 провела інвентаризацію товару в магазині, за наслідками якої виявила нестачу на суму 22462 грн 15 коп. ОСОБА_1 під тиском роботодавця зобовязалася повернути нестачу, про що склала боргову розписку. Починаючи з 10 серпня 2015 року ОСОБА_2 не виплачувала ОСОБА_1 заробітну плату, пояснюючи свої дії тим, що здійснює утримання заробітку в рахунок погашення боргу за розпискою, а вподальшому звернулася до суду із позовом про стягнення боргу за борговою розпискою. Між сторонами склалися неприязні стосунки. ОСОБА_1 вирішила звільнитися з роботи та 25 березня 2016 року в Охтирському міськрайонному центрі зайнятості сторони оформили розірвання трудового договору від 01 жовтня 2013 року, проте, цього дня ОСОБА_1 не привезла із собою трудову книжку, тому запис про її звільнення не був внесений. Сторони додатково домовилися, що ОСОБА_2 внесе запис про звільнення позивача пізніше. ОСОБА_1 неодноразово, як усно, так і у формі письмової претензії зверталась до ОСОБА_2 з пропозицією внести запис до трудової книжки, проте, і на час звернення позивача до суду відповідач своїх обовязків не виконала, запис до трудової книжки не внесла.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати протиправною бездіяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо не внесення до трудової книжки позивача запису про звільнення.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, фактичним обставинам справи; порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

При цьому зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що не зважаючи на внесення відповідачем 20 грудня 2017 року запису про звільнення до трудової книжки ОСОБА_1, порушення права позивача, яке полягало в ухиленні відповідача від виконання її обовязку заповнити трудову книжку при звільненні працівника фактично тривало 18 місяців з дати звільнення 25 березня 2016 року до 25 вересня 2017 року, коли відповідач особисто запропонувала ОСОБА_1 внести запис до трудової книжки, а тому є достатні підстави для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 жовтня 2013 року між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2, як роботодавцем, та ОСОБА_1, як працівником, укладено трудовий договір, зареєстрований в Охтирському міськрайонному центрі зайнятості 01 жовтня 2013 року за № 5 (а.с. 10).

25 березня 2016 року вказаний трудовий договір між працівником і фізичною особою яка використовує найману працю від 01 жовтня 2013 року розірвано на підставі ст. 38 КЗпП України, та того ж дня знято з реєстрації (а.с. 10), проте запис про звільнення ОСОБА_1 не був внесений до її трудової книжки, оскільки того дня позивач забула трудову книжку вдома.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала достатніх доказів на підтвердження своїх доводів про вчинення відповідачем умисних дій, спрямованих на ухилення від виконання обовязку по внесенню запису про звільнення позивача до трудової книжки.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Відповідно до пункту 8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 року за № 554/5745, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості незалежно від місця реєстрації трудового договору.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116КЗпП України.

Відповідно до пункту 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: "Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості),

при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)"), а при звільненні - запис: "Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)", при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)".

Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою.

Пунктом 20 трудового договору від 01 жовтня 2013 року, укладеного між працівником ОСОБА_1 і фізичною особою, яка використовує найману працю - ОСОБА_2, зазначено, що сторони ознайомлені з порядком реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, унесення відповідних записів до трудової книжки працівника та її зберігання.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з даним позовом, зазначала, що запис до її трудової книжки про звільнення не був внесений 25 березня 2016 року, оскільки того дня вона забула трудову книжку вдома, тобто вина відповідача у тому, що трудова книжка позивача не була належно оформлена в день її звільнення, відсутня.

В матеріалах справи наявна копія претензії позивача від 20 квітня 2016 року із пропозицією в пятиденний строк з моменту отримання претензії вчинити запис про розірвання (припинення) трудових відношень для наступної реєстрації внесених змін до трудової книжки у Охтирському МРЦЗ, на підтвердження надала суду копії квитанцій про відправлення листа її представником ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_2 та роздруківки із сайту «Укрпошта» про отримання адресатом поштового повідомлення (а.с. 12, 13).

Проте з наданих документів неможливо встановити, що в поштовому відправленні містилась саме претензія позивача, і саме ОСОБА_2 отримала вказаний лист.

Крім того, сама претензія не містить інформації про те, коли саме позивач надасть відповідачу трудову книжку для внесення запису про звільнення.

Наступну претензію ОСОБА_1 від 14 вересня 2017 року відповідач отримала та надіслала відповідь з пропозицією зустрітися 05 жовтня 2017 року о 10:00 у Охтирському МРЦЗ, щоб внести запис до трудової книжки. Позивач на отриману відповідь не відреагувала, у запропонований відповідачем час не зявилась (а.с. 97, 98, 99).

15 листопада 2017 року відповідач надіслала позивачу черговий лист з пропозицією внести запис до трудової книжки, для чого запропонувала зустрітися 21 листопада 2017 року о 10:00 у Охтирському МРЦЗ. Отримавши листа, позивач у вказаний відповідачем час не зявилася, трудову книжку не надала (а.с. 100, 101, 102).

Отримання вказаних листів відповідача позивач не заперечувала.

Посилання ОСОБА_1, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, на систематичні спроби звязатися з відповідачем по телефону з метою призначення зустрічі для внесення запису про звільнення та ухилення ОСОБА_2 від спілкування, належними доказами не підтверджені. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність достатньої інформативності у роздруківках оператора звязку про телефонні дзвінки за абонентськими номерами позивача, її доньки та відповідача, оскільки з них не можна встановити, хто саме був співрозмовником, а також зміст перемовин (а.с. 176-180). Складена представником позивача таблиця, з конкретизацією телефонних викликів сторін та коротким змістом їх перемов, є субєктивним доказом, який не відповідає критерію достовірності, а тому вірно не врахований місцевим судом.

Запис про звільнення ОСОБА_1 з роботи був внесений ОСОБА_2 до наданої позивачем трудової книжки 20 грудня 2017 року в Охтирському МРЦЗ. Зазначену обставину сторони підтвердили в суді першої інстанції і не оспорюють.

За таких обставин заявником апеляційної скарги не спростовані висновки суду першої інстанції про відсутність достатніх доказів на підтвердження факту систематичного ухилення відповідача від виконання її обовязку з внесення запису про звільнення до трудової книжки, яке тривало 18 місяців, а отже і відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що висновки суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи те, що справа є незначної складності, колегія суддів визначає її як малозначну згідно з п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 13 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

ОСОБА_5