Справа № 214/5834/17
2/214/952/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 вересня 2018 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Усік М.О.

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

за участю представника позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4

за участю відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, в якому просять: стягнути солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 суму боргу за договором позики в розмірі 785002 грн., з них: сума основного боргового зобовязання 509600 грн.; відсотки 275402 грн., а саме: на користь ОСОБА_1 - 392501 грн., та на користь ОСОБА_2 - 392 501 грн.

В обґрунтування позову навели наступне. В січні 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в борг грошові кошти в сумі 16900 доларів США, що станом на день передачі коштів відповідно до курсу національної валюти складало 135200 грн. На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачами було складено розписку та зазначено строк повернення грошових коштів - 08.12.2014 року. Станом на 08.12.2014 року грошові кошти повернуто не було. Відповідно до курсу національної валюти станом на 08.12.2014 року 1 долар США = 15.52 грн., тобто станом на день повернення позики, сума боргу в еквівалентному розмірі до гривні склала 16900 дол. США х 15.52 грн. = 262288 грн. Відповідачі уникають від зустрічей з ними, позивачами, станом на день подачі позову грошові кошти не повернуто. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України,позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У відповідності до вимог ст.625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з викладеного розмір процентної ставки за користування запозиченими грошовими коштами, який сторонами не визначався, тобто щомісячна плата за користування чужими грошима, становить саме 3 % щомісячно від суми позики, тому сума щомісячних процентів, яка підлягає сплаті позикодавцю за користування його грошима, повинна розраховуватися з наступного: 262288 грн. (сума боргу на день повернення коштів визначений умовами договору позики в гривневому еквіваленті) х 3% = 7868 грн. 64 коп. Виходячи з викладеного, зважаючи, що боргові зобовязання відповідачів не виконані, враховуючи положення ч. 1 ст. 1048 ЦК України, згідно якої, уразі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, будь яких домовленостей між позивачами та відповідачами не було, ч. 2 ст. 533 ЦК України, гідно якої датою платежу вважається дата прийняття судового рішення, вважають, що розмір боргового зобовязання повинен розраховуватись з наступного. Станом на жовтень місяць 2017 року відповідачі протягом 35 місяців з останнього дня сплати за договором позики прострочили виплату боргових зобовязань, тому загальна сума відсотків за період прострочення складає: 7868,64 х 35= 275 402 грн.40 коп. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, зважаючи на курс валют встановлений на день подачі позову НБУ (1 дол. США = 26 грн.) вважають, що загальна сума боргу відповідачів станом на день подачі позову розраховується з наступного. 509600 (еквівалент основного зобовязання в національній валюті України) + 275402 (3% річних за час прострочення виконання боргового зобовязання за договором позики) = 785002 грн.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позов підтримала повністю та підтвердила йог зміст. При цьому пояснила, що гроші відповідачу були передані приблизно за рік до 2013 року. Після цього він якусь частину грошей віддав, та взяв ще суму грошей. Після цього була складена друга розписка у неї вдома. ОСОБА_7 при написанні розписки не було. Дата зазначена у розписці як «08.05.14» це дата, яку відповідач зазначив, коли пообіцяв віддавати кожного місяця по 200 доларів. В той день, тобто 8 травня 2014 року, ОСОБА_5 дійсно віддав 200 доларів. Передаючи 200 доларів і зазначаючи, що він буде кожен місяць віддавати по 200 доларів, вона особисто сприймала як заохочення для повернення йому довіри. Розписку відповідач писав на ксерокопії свого паспорту, що було більше довіри до нього. В позові представник невірно зазначив, що 16900 доларів були передані в січні 2012 року, гроші передавалися насправді раніше. Далі уточнивши пояснення, зазначила, що до 2011 року ні вона, ні ОСОБА_2, не були знайомі з ОСОБА_5 У 2012 році ОСОБА_5 взяв у них 16100 доларів США. Ці гроші до 5 січня 2013 року не повернув. Тому встановили новий строк повернення грошей, а саме до 8 грудня 2014 року. Нова розписка була складена 8 травня 2014 року. При цьому відповідач сказав, що до грудня 2014 року він буде віддавати по 200 доларів, щоб вона не сумнівалася, що він поверне борг. Доповнивши пояснення, зазначила, що їх з ОСОБА_5 познайомив ОСОБА_8 у жовтні 2011 року у селі Новоолександрівка, а саме в кафе, куди їх привів ОСОБА_8 При знайомстві був присутній її син ОСОБА_9 Коли передавалися гроші, точно не памятає, або у вечір знайомства, або пізніше.

Позивач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримав повністю. При цьому пояснив, що до 8 травня 2014 року не було домовленості про те, що борг буде віддаватися частинами.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав повністю. При цьому пояснив, що відповідачі у шлюбі не перебували. Другу розписку ОСОБА_5 написав помилково, так як перебував у стані алкогольного спяніння. Строк виконання зобовязання відповідача закінчився 8 травня 2014 року, тобто до дати коли він зобовязався віддати борг частинами, а саме по 200 доларів щомісячно. Наполягає, що боргу з боку відповідача ОСОБА_5 не існує. Також підтвердив зміст відзиву в якому відповідач ОСОБА_5, проти позовних вимог позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заперечує в повному обсязі, оскільки вважає, що відповідачами пропущено строк позовної давності. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, статтею 261 цього ж Кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до наданої відповідачем розписки, строк погашення заборгованості збігав 05.01.2013 року. Таким чином, на момент предявлення позову сплив трирічний термін позовної давності. Не погоджується із зазначеним фактом про те, що договір позики було укладено в січні 2012 року. Даний позов було укладено раніше - в січні 2008 року. Вказує, що з ОСОБА_7 в шлюбі на момент укладання договору не перебував, про укладення даного договору їй відомо не було. Згоди на укладання договору позики остання не надавала. Також заперечує проти розрахунку суми заборгованості наведеної в позові. Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказує, що позивачі в розрахунку відсотків за користування позикою зазначають, що оскільки розмір користування запозиченими коштами не визначався, то щомісячна плата за користування чужими грішми становить 3 % щомісячно, тобто 275402 грн. 40 коп., виходячи з розрахунку: 262288 грн. (сума боргу на день повернення коштів) х 3 % = 7868 грн. 64. та 7868 грн. 64 коп. (3 %) х 35 місяців прострочення повернення позики = 275402 грн. 40 коп. Вважає, що даний розрахунок суперечить вимогам ст. 625 ЦК України. Договором позики не було передбачено сплату процентів за користування позиченими грошовими коштами, тобто боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. 3 % річних від простроченої суми дорівнюють 7868 грн. 64 коп. Тобто за строк прострочення зобовязання, відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України може бути нараховано: 7868,64 грн. (3 % річних): на 12 місяців = 655,72 грн. (щомісячна оплата процентів) 655,72 грн. х 35 місяців (строк прострочення позики на думку позивача) = 22950,20 грн. Враховуючи наведені позивачами суму основного зобовязання за договором позики 16900 доларів США та курс національної валюти зазначений позивачем ( 26 гривень за 1 долар США) сума заборгованості повинна була складати: 16900 доларів США х 26 гривень = 439400 грн. 00 коп. Вказує, що позивачі необґрунтовано, без належного розрахунку зазначили суму основного зобовязання 509600 гривень. Вважає вимоги позивачів щодо стягнення з відповідачів боргу в сумі 509600 грн. заборгованості за основним зобовязанням та 275402 грн. (3 % річних за прострочення виконання боргового зобовязання) є необґрунтованими.

Також представник відповідача ОСОБА_5 підтримав заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав пропущення строку позовної давності. В обґрунтування заяви зазначив наступне. Вважає, що позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пропущено строк позовної давності. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки, ст. 261 цього ж Кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до наданої ОСОБА_5 розписки, строк погашення заборгованості збігав 05.01.2013 року. Даний договір було укладено не в 2012 році як зазначає відповідач, а приблизно у січні 2008 року. Сума позики відповідно до розписки складала 16100 доларів США. Потім у звязку з наданням додаткової позики в сумі 800 доларів США, загальна сума склала 16900 доларів США. Було змінено дату погашення позики та порядок її погашення. Зобовязався повертати позивачам 200 доларів щомісяця у строк до 08.05.2014 року. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст.626 ЦК). Визначення поняття «зобовязання» міститься у ч. 1 ст.509 ЦК. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно з нормою ст.526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття - як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст.530, 631 ЦК). Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Вказує, що сторони встановили як строк дії договору, так і строки та порядок його виконання - зі щомісячним погашенням платежів в сумі 200 доларів, останній з яких у підлягав виконанню у строк 08.05.2014 року. Наполягає, що поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок (ст.253 ЦК). Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252255 ЦК. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Вказує, що на момент предявлення позову сплив трирічний термін позовної давності і є підстави для його застосування.

Відповідачі та представник відповідача ОСОБА_5 у судове засідання 3 вересня 2018 року не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавали, у зв'язку з чим, на підставі ст. ст. 223, 280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні показав, що позивачів та відповідача ОСОБА_5 знає, стосунки з ними нормальні. У 2011 році до нього звернувся ОСОБА_5 з проханням допомогти зайняти грошей. Після цього він, свідок, познайомив ОСОБА_5 і ОСОБА_1, щоб остання зайняла ОСОБА_5 гроші у борг.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: розписка (а.с.11), довідка (а.с.13), курс валют (а.с.17,18).

Під час розгляду справи заявлялися наступні клопотання: 22 січня 2018 року представником позивачки та представником відповідача про відкладення розгляду справи, які задоволено: 14 червня 2018 року представником позивачки про виклик відповідач, яке задоволено; 22 січня 2018 року позивачами та представником відповідача про відкладення розгляду справи, які задоволено: 17 липня 2018 року представником відповідача про оголошення перерви, яке задоволено; 20 липня 2018 року відповідачкою про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого відмовлено.

Суд, керуючись вимогами ст. 77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належним доказом розписку (а.с.11), так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме отримання відповідачем ОСОБА_5 у борг від позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових коштів, їх суму, строк повернення боргу.

Суд вважає належним доказом показання свідка ОСОБА_8, так як цей доказ стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме часу, коли між сторонами виникли відносини стосовно отримання відповідачем грошей в борг.

Суд вважає неналежним доказом: довідку (а.с. 13), так як цей доказ не стосується обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме не стосується предмету спору.

Суд, відповідно до ст. 78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні розписку (а.с.11) та показання свідка ОСОБА_8 допустимими доказами, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності визнані судом належними та допустимими докази, суд приходить до наступних висновків.

Розписка (а.с.11) на переконання суду є достовірним доказом, оскільки її складання не оспорюється сторонами

Показання свідка ОСОБА_8, суд вважає достовірними, оскільки у судовому засіданні ці показання не спростовуються будь-якими доказами, підстав, з яких свідок над авіа неправдиві показання не встановлено.

Пояснення позивачки про те, що до 2011 року ні вона, ні ОСОБА_2, не були знайомі з ОСОБА_5, узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_8, а тому є достовірними. Пояснення позивачки про те, що строк повернення грошей був до 5 січня 2013 року, а в подальшому до 8 грудня 2014 року, узгоджуються з розпискою, а тому є достовірними. Суд вважає достовірними пояснення позивачки про те, що розписка про повернення грошей в строк до 8 грудня 2014 року була складена 8 травня 2014 року, не суперечить змісту розписки, в якій наявна така дата. Пояснення позивачки, що 8 грудня 2014 року ОСОБА_5 передав їй 200 доларів США та обіцяв передавати кожний місяць по 200 доларів США, не суперечить розписці, а тому ці пояснення суд вважає достовірними.

Суд вважає, що пояснення позивачки ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_5 передаючи 200 доларів і зазначаючи, що він буде кожен місяць віддавати по 200 доларів, вона особисто сприймала як заохочення для повернення йому довіри, суд вважає такими, що заслуговують на довіру. При цьому суд приймає до уваги, що та обставина що позивачка, передала на прохання свого знайомого значну суму грошей раніше незнайомій особі, продовжила строк погашення боргу, свідчить про її щирість та відвертість. Також суд приймає до уваги, що текст про повернення 200 доларів США викладений окремо від тексту, в якому зазначена дата повернення боргу. Вказані обставини на переконання суду дають підстави вважати зазначені пояснення позивачки достовірними.

Пояснення позивача ОСОБА_2 про те, що домовленості про повернення боргу частинами не існувало, узгоджуються з поясненнями позивачки ОСОБА_1 про характер запису стосовно 200 доларів США та мету повернення 200 доларів США.

Пояснення представника відповідача про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не перебувають в шлюбі є достовірними, так як не спростовуються дослідженими судом доказами. Твердження представника відповідача про те, що грошові кошти ОСОБА_5 отримав від позивачів в січні 2008 року спростовуються показаннями свідка ОСОБА_8, які судом визнані достовірними, а тому це твердження суд не приймає до уваги.

Обговорюючи питання достовірності твердження представника відповідача про те, що сторони домовилися про повернення боргу частками, а саме по 200 доларів США щомісячно, суд приймає до уваги очевидно нещирі пояснення представника стосовно передачі грошей в 2008 році. Також суд вважає, що кількість місяців з січня 2008 року до грудня 2014 року дорівнює вісімдесяти трьом. Якщо кожного з 83 місяців відповідач буде віддавати по 200 доларів США, це буде складати 16600 доларів США, що певним чином узгоджується з зазначеною в розписці сумою боргу 16900 доларів США. На переконання суду, представник відповідача, користуючись нечітким формулюванням запису стосовно 200 доларів США, зробивши підрахунки надав пояснення про те, що в 2008 році була досягнута домовленість про повернення боргу саме частками. На переконання суду, ці пояснення є надуманими, нещирими, наданими лише з метою створення видимості про сплив позовної давності. Тому суд це твердження вважає недостовірним і не приймає його до уваги при вирішенні справи.

Керуючись вимогами ст. 80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

Відповідач ОСОБА_5 познайомився з позивачкою ОСОБА_1 у жовтні 2011 року. Вказані обставини встановлені показаннями свідка, поясненнями позивачки.

Наприкінці 2011 року початку 2012 року відповідач ОСОБА_5 взяв у борг у позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 16100 доларів США, з яких частину повернув, та ще пізніше взяв у борг гроші. Вказані обставини встановлені судом на підставі пояснень позивачів, розписки.

8 травня 2014 року між позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 була досягнута домовленість про те, що останній поверне суму боргу в розмірі 16900 доларів США в строк до 8 грудня 2014 року.

До даного часу сума боргу відповідачем не повернута. Вказана обставина встановлена поясненнями позивачів, не спростовується представником відповідача.

ОСОБА_5 8 травня 2018 року передав позивачці 200 доларів США та зобовязався кожного місяця до закінчення строку виконання зобовязання, передавати по 200 доларів США в якості гарантії виконання своїх зобовязань. Вказані обставини встановлені поясненнями позивачки.

ОСОБА_7 розписку не підписувала, що встановлено розпискою.

Відповідачі в шлюбі не перебувають, що встановлено судом на підставі пояснень представника відповідача.

Вказані факти й обставини встановлені судом на підставі пояснень позивачів, представника позивачки, показань свідка ОСОБА_8, письмового доказу: розписки (а.с.11).

Суд вважає, що встановленим фактам та обставинам відповідають такі правовідносини, які регулюються вимогами ЦК України.

Судом встановлено, що між позивачами ОСОБА_1, ОСОБА_2 (позикодавцями) та відповідачем ОСОБА_5 (позичальником) 8 травня 2014 року укладений договір позики, передбачений ст. 1047 ЦК України. Доказів у підтвердження тієї обставини, що відповідачка ОСОБА_7 виступала за даним договором як позичальник, позивачами не надано, та у судовому засіданні не добуто.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцю кошти у такій саме сумі у строк, встановлений договором.

Згідно ст.162 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобовязань та одностороння зміна умов договору не допускається, за виключенням випадків, передбачених законом.

Таким чином, відповідач ОСОБА_5 не виконав своїх зобовязань, чим порушує умови договору та права позивачів, які належать захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивачів суми боргу в розмірі 509 600 грн. 00 коп., що в еквіваленті становить 16 900 доларів США виходячи з офіційного курсу долара США до гривні 26,00 станом на день звернення до суду).

У відповідності зі ст. 611 ЦК України, у випадку порушення зобов'язання, настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

У відповідності зі ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1048 ч.1 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_5 прийняв на себе зобов'язання повернути борг позивачам і допустив порушення зобовязання, а тому відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачам заподіяний збиток. Сума щомісячних процентів, яка підлягає сплаті позикодавцям за користування їхніми грошима, повинна розраховуватися з наступного: 262 288 грн. (сума боргу на день повернення коштів визначений умовами договору позики в гривневому еквіваленті) х 3% = 7868 грн. 64 коп. Станом на жовтень місяць 2017 року відповідач ОСОБА_5 протягом 35 місяців з останнього дня сплати за договором позики прострочив виплату боргових зобовязань, тому загальна сума відсотків за період прострочення складає: 7868,64 х 35= 275 402 грн.40 коп.

Суд вважає, що заява представника відповідача ОСОБА_5 щодо застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності є необґрунтованою з наступних підстав. Представник відповідача в обґрунтування зазначеної заяви посилався на ту обставину, що відповідно до наданої ОСОБА_5 розписки, строк погашення заборгованості збігав 05.01.2013 року та те, що даний договір було укладено не в 2012 році, а приблизно у січні 2008 року. Однак, з такою думкою суд не погоджується, оскільки як вбачається з розписки, відповідач зобовязався повернути позивачам борг у сумі 16900 доларів США 8 грудня 2014 року. Крім того, як встановлено показаннями свідка ОСОБА_8, він познайомив ОСОБА_5, на прохання останнього, з ОСОБА_1 у 2011 році, а тому отримати гроші у борг від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2008 році, тобто до знайомства з ОСОБА_1, обєктивно не мав змоги. Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_5 зобовязався повернути борг в строк до 8 грудня 2014 року, а позивачі звернулися до суду 11 жовтня 2017 року, тобто у передбачений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не пропустили строк позовної давності. Твердження представника відповідача про те, що між сторонами була досягнута згода про повернення боргу частками, судом визнано недостовірним.

Відповідно до ст. 540 ЦК України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Встановивши у судовому засіданні, що відповідачка ОСОБА_7 не виступала стороною спірного договору, суд вважає, що підстав для солідарної відповідальності не існує, позовні вимоги позивачів щодо стягнення суми боргу з ОСОБА_7, є необґрунтованими.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 взяв обовязок повернути борг обом позивачам, таким чином, позивачі мають право вимагати виконання обовязку у рівній частині.

Таким чином, позовні вимоги позивачів є обґрунтованими і підлягають частковому задоволенню, а тому суд вважає, що позивачі обґрунтовано, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України звернулися за захистом своїх прав до суду.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь кожного з позивачів належить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 3925 грн. 02 коп., а також на користь позивачки ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 11 913 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 162, 257, 540, 611, 625, 1047 - 1049 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 77, 78, 80, 133, 141, 206, 228, 258-260, 263-265, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5, місце проживання якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Рубльова, 7/1 на користь ОСОБА_1, місце проживання якої: Дніпропетровська обл., Апостолівський район, с. Марянске, вул. Шевченко, 1 та ОСОБА_2, місце проживання якого: Дніпропетровська обл., Апостолівський район, с. Марянске, вул. Воровського, 4, суму боргу за договором позики в розмірі 785 002 грн., з яких: сума основного боргового зобовязання 509 600 грн., відсотки 275 402 грн., а саме: на користь ОСОБА_1 - 392 501 грн. 00 коп., та на користь ОСОБА_2 - 392 501 грн. 00 коп.

В іншій частині у задоволенні позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5, місце проживання якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Рубльова, 7/1: на користь ОСОБА_1, місце проживання якої: Дніпропетровська обл., Апостолівський район, с. Марянске, вул. Шевченко, 1 витрати по сплаті судового збору в сумі 3925 грн. 02 коп.; на користь ОСОБА_2 місце проживання якого: Дніпропетровська обл., Апостолівський район, с. Марянске, вул. Воровського, 4 витрати по сплаті судового збору в сумі 3925 грн. 02 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 місце проживання якого: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Рубльова, 7/1: на користь ОСОБА_1, місце проживання якої: Дніпропетровська обл., Апостолівський район, с. Марянске, вул. Шевченко, 1 витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 11913 грн. 60 коп.

На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 13 вересня 2018 року.

Головуючий суддя : В.М.Прасолов