ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2947/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2018 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря КОСТЮЧЕНКО К.О.

сторін:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Садівниче товариство « Дніпро - 1 », Дарницька районна державна адміністрація у м. Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою , суд

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Садівниче товариство « Дніпро - 1 », Дарницька районна державна адміністрація у місті Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, та просив суд зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 1 034, 13 кв. м. по АДРЕСА_1, шляхом: знесення самочинно зведеного будинку та паркану, приведення земельної ділянки у попередній стан, який існував до порушення права користування земельною ділянкою, в відновлення меж суміжного користування.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник, що діє на підставі довіреності від 25 листопада 2015 року ( а. с. 32 І том справи ) ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з"явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України , відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь - кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

Третя особа Садівниче товариство « Дніпро - 1 » в судове засідання свого представника не направило, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Третя особа Дарницька районна державна адміністрація у місті Києві в судове засідання свого представника не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

13 серпня 2018 року за вх. № 41619 до загальної канцелярії суду за підписом представника, що діє на підставі довіреності № 101 - 4586 / 03 від 23 травня 2018 року ОСОБА_6 надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов"язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України.

Третя особа Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

01 серпня 2018 року за вх. № 39601 до загальної канцелярії суду за підписом представника, що діє на підставі довіреності № 05703 - 22907 від 15 грудня 2017 року ( а. с. 38 ІІ том справи ) ОСОБА_7 надійшли письмові пояснення стосовно суті спору, та просила суд проводити розгляд справи за відсутності уповноваженого представника та відмовити в задоволенні заявлених вимог ( а. с. 47, 48 ІІ том справи ).

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 Цивільного процесуального Кодексу України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, позивач подав позов у зв'язку незаконними діями відповідача, які на його думку, полягають у самовільному зайнятті земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.

При цьому, у матеріалах справи відсутні належні докази того, позивач є законним користувачем спірної земельної ділянки.

Відповідно до статті 9 Земельного кодексу України передача земель ділянок у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування в межах м. Києва відноситься до виключної компетенції Київської міської ради.

Єдиною підставою набуття права власності чи права користування земельними ділянками комунальної власності в м. Києві для громадян та юридичних осіб є відповідне рішення Київської міської ради.

Так, рішенням Київської міської ради від 29 листопада 2007 року № 1335 / 4161 громадянину ОСОБА_4 ( відповідачу ) передано земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вказаного рішення, позивачу видано державний акт ш право власності на земельну ділянку ( серія НОМЕР_1 ), який зареєстрований в Книзі записів реєстрації держаних актів Головним управлінням земельних ресурсів від 29 вересня 2009 року за № 10 - 7 - 09002.

Відповідно до бази даних міського земельного кадастру, земельна ділянка, площею 601, 49 кв. м ( обліковий номер 90:682:046 ) за адресою: АДРЕСА_1 обліковується за ОСОБА_2 ( позивачем ) на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування.

Згідно з п. і, ч. 2, ст. 25 Закону України « Про землеустрій », видом документації із землеустрою, зокрема є технічна документація із землеустрою щодо встановлення ( відновлення ) меж земельної ділянки в і натурі ( на місцевості ).

Проте, суд звертає увагу на те, що технічна документація не є правовстановлюючим документом на землю в розумінні ст, 126 Земельного кодексу України, не посвідчує право власності або право користування земельною ділянкою.

Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста, рішень щодо передачі зазначеної земельної ділянки у власність чи користування позивачу за поданням Департаменту земельних ресурсів не приймала.

Як вбачається з письмових пояснень представника Департаменту земельних ресурсів А. Трохлюк від 30.07. 2018 року ( т.2, а.с. 47-48), документи, що посвідчують право власності чи користування зазначеною вище земельною ділянкою станом на 31 грудня 2012 року у Департаменті не зареєстровані.

Таким чином у позивача відсутнє право на спірну земельну ділянку, яке набувається відповідно до чинного законодавства.

Водночас, у зв'язку із набранням чинності Законів України « Про Державний земельний кадастр », « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » та згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 « Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру » з 01 січня 2013 року ведення Державного земельного кадастру в місті Києві здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, та його територіальним органом, а реєстрація прав на земельні ділянки здійснюється суб'єктами державної реєстрації прав, які визначені Законом України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ».

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту частин першої, п'ятої, шостої та сьомої ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Як з"ясовано у судовому засіданні, що земельні ділянки знаходяться в сусідстві та є суміжними.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом з цим, згідно вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до вимог п. "г" ч. 1 ст. 96 ЗК України, землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно ч.1 ст.103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від16.04.2004р.№7 спори щодо додержання правил добросусідства - обов'язку власників і землекористувачів обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), - розглядаються судами відповідно до статей 103-109 ЗК і в тому разі, коли вони попередньо не розглядалися відповідним органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивач ОСОБА_2 є землекористувачем земельної ділянки в розмінні чинного законодавства. Доводи позивача про те, що відповідно до письмового договору від 07.10. 2004 року ( т.1, а.с.10) що ОСОБА_8 відмовляється від земельної ділянки 1034,13 кв. м. згідно плану земельного кадастра, у зв"язку з тим, що вона продала останньому свій дачний будинок, не свідчать про те, що він є землекористувачем земельної ділянки, оскільки спростовуються доказами які наявні у справі, а саме: відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку відповідачу ОСОБА_4 належить 0,0878га по АДРЕСА_2 ( т.1, а.с.33; 61; 63: 74; 77;81-82;83-84;86зв.; 87; 88), з погодженням меж у тому числі і з ОСОБА_8 відповідно до акту від 28.10. 2004 року ( т.1, а.с.92) , що не узгоджується з наданим договором ОСОБА_8 від 07.10.2004 року.

Отже, матеріали справи не містять доказів, що самовільне зайняття земельної ділянки, самовільно збудована будівля, огорожа саме відповідачем на його земельній ділянці, чиняться перешкоди у доступі до його майна ( садового будиночку) та порушує права позивача, у тому числі на користування земельною ділянкою, що не виділялася йому в користування.

З огляду на зазначене, суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою є безпідставними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює « право на суд », в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colder v. the United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення « спору судом ».

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, Європейського суду з прав людини , від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У відповідності до ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача у зв"язку з відмовою в позові.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 91,95, 103-109, 152, 212 ЗК України, ст. ст. 321, 391ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 81, 83, 89, 211, 263 , 264, 265, 266, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: Садівниче товариство « Дніпро - 1 », Дарницька районна державна адміністрація у м. Києві, Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 13 вересня 2018 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК