Справа № 175/4630/16-ц
Провадження № 2/175/1885/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2018 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Іщенко Д.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_4, третя особа: Дніпропетровська дослідна станція інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України про визнання приватизації квартири незаконною, витребування квартири шляхом скасування у реєстрі прав власності запису та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, який в серпні 2017 року уточнив та просив визнати приватизацію 3-х кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 червня 2004 року НОМЕР_1, виданого Дніпропетровською дослідною станцією Інституту овочівництва і баштанництва незаконною; витребувати від ОСОБА_4, як спадкоємця ОСОБА_5, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом скасування у Реєстрі прав власності на нерухоме майно запису від 10 грудня 2009 року, реєстраційний номер майна НОМЕР_1, виселити ОСОБА_4 із квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Представники позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в позові.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав, суду пояснив, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири був не грамотний і не читав, що підписує; після укладення угоди він знявся з реєстрації та переїхав проживати до сестри.

Представник відповідача Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надав суду лист про розгляд справи без участі представника сільської ради і прийняти рішення відповідно до законодавства України (а.с.138).

Відповідач ОСОБА_4 та його адвокат Максименко В.І. позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Адвокат відповідача пояснив, що в спірній квартирі ніхто не проживав до 2008 року, оскільки спадкодавець робив ремонт.

Представник третьої особи Дніпропетровської дослідної станції інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України надав суду лист про розгляд справи без участі їх представника (а.с.136а-137).

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, повно та всебічно вивчивши матеріали справи, ознайомившись зі спадковою справою №640/15 та наданими сторонами доказами, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст.316, 317, 319, 321, 391 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Встановлено, що 31 липня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_5 купив у ОСОБА_2 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65,50 кв.м., житловою площею 41,90 кв.м. (а.с.94).

Спірна квартира належала особисто ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло НОМЕР_1 виданим 03 червня 2004 року Дніпропетровською дослідною станцією інституту овочівництва і баштанництва на підставі розпорядження №11 від 26 червня 1981 року (а.с.96).

Оскільки придбана квартира була в стані непридатному для проживання, ОСОБА_5 провів в квартири капітальний ремонт, який узгодив із територіальною громадою, в результаті перебудови квартири, вона змінила свій вигляд і як результат, на підставі рішень Виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області №199 від 21 листопада 2007 року (а.с.155), №89 від 21 жовтня 2009 року (а.с.157) та за №99 від 18 листопада 2009 року (а.с.156) ОСОБА_5 набув право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та отримав Свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 10 грудня 2009 року (а.с.159).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с.62), після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Заповітів ОСОБА_5 не залишав. У передбачений ст. 1270 ЦК України строк, ІНФОРМАЦІЯ_2 син спадкодавця ОСОБА_4 звернувся до Дніпропетровської районної державної нотаріальної контри з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 (а.с.58), внаслідок чого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа №640/15 (а.с.61). Так, для перевірки наявності або відсутності родинних відносин між ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_5, державним нотаріусом Кобрусєвою Л.В. був направлений позивачу лист-запрошення (а.с.66).

Згідно до ч. 1, 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року, до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах.

Згідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації (прописки) самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання на території України», вбачається, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження». Згідно до статті 3 Закону, реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Судом встановлено, що з моменту укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, ні позивач ОСОБА_1 ні відповідач ОСОБА_2 в спірній квартирі АДРЕСА_1, не проживали, особистих речей в квартирі не мали, жодних претензій з боку місцевої громади та органу міліції (поліції) з приводу права на проживання та перешкоджання проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не висловлювалось і будь-яких розслідувань не проводилось. ОСОБА_1 з моменту придбання квартири ОСОБА_5 та на день його смерті фактично не проживав в спірній спадковій квартирі, в родинних стосунках з померлим не перебував, що підтверджується довідкою Олександрівської сільської ради, що зберігається в матеріалах спадкової справи (а.с.68). А з дослідженого судом оригіналу домової книги на спірну квартиру, встановлено, що в квартирі зареєстрованим значився лише ОСОБА_5 (а.с.75-76).

Що стосується участі ОСОБА_1 у приватизації спірної квартири,то судом, у тому числі на підставі його пояснень у судовому засіданні, встановлено, що позивач на час приватизації в квартирі (де був зареєстрований) не проживав, власного майна не мав та не цікавився взагалі квартирою. Сама по собі реєстрація за певною адресою не підтверджує факт проживання особи за даною адресою, а відмітка у паспорті про реєстрацію не має значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. До того ж, позивачем не було надано суду підтвердження реєстрації в спірній квартирі на момент укладення договору купівлі-продажу квартири - 31 липня 2004 року, а сам він пояснив, що не пам'ятає подій того часу.

Ні ОСОБА_4 ні його батько за життя, будь-яких договорів найму (оренди) із позивачем не укладали, будь-яких прав на користування спірною квартирою позивач не заявляв. З моменту придбання квартири ОСОБА_5, тобто з 31 липня 2004 року, тобто коли ОСОБА_5 разом із своєю сім'єю вселився у придбану квартиру, пройшло понад тринадцять років, і жодного разу ОСОБА_1 не з'явився в квартирі, участі в утриманні квартири та благоустрої не приймав, коштів на утримання квартири не надавав, і не заявляв будь-яких претензій на право проживання в спірній квартирі.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Стаття 256 ЦК України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До того ж, норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Аналізуючи вищевикладені норми закону, суд прийшов до висновку, що на позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 розповсюджується загальна позовна давність, перебіг якої почався з моменту ,коли відбулась приватизація квартири або передача квартири у власність ОСОБА_5 у випадку, якщо він не був обізнаний про приватизацію квартири, а це - 2004 рік. ОСОБА_1 проживав в с. Олександрівка, в пересуванні не був обмежений, його правоздатність не була обмежена, об'єктивно міг дізнатись про те, що в квартирі проживає інша сім'я, що квартиру приватизовано братом і відчужено за договором купівлі-продажу. ОСОБА_1 впродовж досить тривалого часу не намагався реалізувати свої права користувача квартири, а звернувся з позовом до суду тільки 30 листопада 2016 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10, безпосередній учасник подій придбання спірної квартири впевнено впізнав і позивача, і відповідача, і представника позивача ОСОБА_7 - сестру позивача, як осіб, що були присутні при укладенні договору купівлі-продажу квартири 31 липня 2004 року і були достеменно обізнані про укладення угоди, отримали від ОСОБА_5 гроші за продану квартиру. А представник позивача ОСОБА_7 безпосередньо приймала участь в укладенні угоди і за її вимогою ціна на квартиру була збільшена на еквівалент 500 доларів США.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 будь-якого майнового права на спірну квартиру не має, позивач не надав жодного підтверджуючого доказу своєї зацікавленості в проживанні в спірній квартирі та доказів порушень процедури приватизації спірної квартири. З боку позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання приватизації квартири незаконною, витребування квартири шляхом скасування у реєстрі прав власності запису та виселення слід відмовити у зв?язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні його вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідачів і підлягають покладенню на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 61-71 ЖК України, ст. 16, 405 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 19, 76, 81, 82, 141, 206, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Олександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, ОСОБА_4, третя особа: Дніпропетровська дослідна станція інституту овочівництва і баштанництва Національної академії аграрних наук України про визнання приватизації квартири незаконною, витребування квартири шляхом скасування у реєстрі прав власності запису та виселення - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Озерянська Ж.М.