Рівненський апеляційний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року м. Рівне

Справа № 562/1790/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/56/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

за участю: позивача та його представника -адвоката ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області в складі судді Мички І.М. від 29 березня 2018 року, ухваленого в 13 год. 47 хв. в м. Здолбунів, дата складання повного судового рішення не вказана,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання правочинів недійсними, часткове скасування державної реєстрації нерухомого майна, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину домоволодіння.

Позов мотивував тим, що 25 січня 1993 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб в відділі реєстрації актів цивільного стану м. Лабитнангі Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації. На момент укладення шлюбу між ними, в них були діти від попередніх шлюбів, які тривалий період проживали із ними на півночі Російської Федерації.

В кінці 90-х років через відсутність роботи в Україні вони поїхали на заробітки до Італії. В 2003 році, заощадивши певну суму коштів, вони вирішили придбати стареньку хатину, щоб на її місці побудувати для сім'ї житло.

Вказував на те, що не вникав в оформлення документів по придбанню та будівництву будинку, а лише заробляв кошти. Гроші передавалися автобусом, що їхав до Рівного з Італії, де їх отримувала мати відповідачки ОСОБА_9

Таким чином в 2003 році сім'єю було зібрано певну суму коштів та придбано житловий будинок площею 18,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_2, на місці якого побудовано новий - загальною площею 77,2 кв. м., житловою площею 36,2 кв. м., в який він вселився після повернення з Італії.

Відповідач ОСОБА_5 залишилась на заробітках в Італії та інколи приїжджала в м. Здолбунів.

В червні 2016 року до нього почали дзвонити люди від ОСОБА_7 та повідомили, що купляють у ОСОБА_5 будинковолодіння в АДРЕСА_2 та вимагали звільнити будинок та знятись з реєстрації.

Крім того, в кінці червня 2016 року ним було отримано позовну заяву ОСОБА_7 з додатками про виселення його із будинку за адресою АДРЕСА_2.

З долучених до позову документів йому стало відомо, що 17 грудня 2003 року мав місце договір купівлі-продажу, за яким сином його бувшої дружини ОСОБА_8 придбано будинок, площею 18,7 кв.м. по АДРЕСА_2, який згодом ним було подаровано для своєї матері ОСОБА_5 Також, із вказаних документів він дізнався, що 15 червня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу вказаного будинку.

Доводив, що за період шлюбу з ОСОБА_5 за їх спільні кошти було придбано будинковолодіння, що мало незначну вартість та яке було оформлене без його відома на її сина ОСОБА_8, а внаслідок його реконструкції, добудови, будівництва надвірних будівель було створену нову власність.

Згідно останній раз уточнених вимог, просив стягнути з ОСОБА_12 на його користь компенсацію за відчужене нею спільне будинковолодіння по АДРЕСА_2 в розмірі 355 250 грн., що становитиме вартість 1/2 частини спірного будинковолодіння.

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 жовтня 2017 року прийнято відмову представника ОСОБА_4 в частині позову про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації нерухомого майна, пред'явленого до ОСОБА_7, ОСОБА_8, та провадження в цій частині закрито.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 березня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину домоволодіння задоволено частково.

Визнано домоволодіння по АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію у вигляді вартості ? частини домоволодіння по АДРЕСА_2 в сумі 266101 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивовано тим, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_2 було придбане сторонами під час перебування у шлюбі за кошти зароблені разом на заробітках в Італії, метою, яких було придбання спільного житла.

У апеляційній скарзі на вказане рішення суду ОСОБА_12 покликається на неповне з'ясування судом фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що спірне будинковолодіння по АДРЕСА_2 збільшилось у своїй вартості за рахунок спільних трудових та грошових затрат подружжя, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх грошових чи трудових затрат на покращення будинковолодіння, крім його власних пояснень.

Натомість в матеріалах справи наявні фотознімки датовані 8 серпня 2005 року, тобто до укладення між нею та її сином договору дарування, з яких видно, що реконструкція та ремонтні роботи проведені попереднім власником - ОСОБА_8

Звертає увагу на те, що аналізуючи вартість спірного будинковолодіння на момент його отримання нею в дар в 2005 році та на момент його відчуження в 2016 році, суду слід було врахувати і той факт, що вартість будинку істотно збільшилась в гривнях за рахунок курсу гривні до іноземних валют, зокрема девальвації гривні в 5 разів.

Крім того, при визначенні розміру грошової компенсації судом враховано лише висновок ТОВ "Оціночна компанія "Техносервіс", не мотивуючи при цьому неврахування витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, наданого Здолбунівським відділом Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області.

Просить рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 вважає безпідставними доводи відповідача про те, що реконструкція та ремонтні роботи проводились її сином, так як фактично проводилось будівництво нової хати та надвірних споруд, які ОСОБА_8 не могли робитись, оскільки в серпні 2005 року на момент дарування ним будинку його було оцінено в сумі 10889 грн.

Доводить, що реконструкцію та будівництво будинку було розпочато після того, як рішенням виконкому Здолбунівської міської ради №396 від 28 грудня 2005 року ОСОБА_12 було надано відповідний дозвіл на реконструкцію та будівництво.

Також, не погоджується з твердженням відповідача про збільшення вартості будинковолодіння внаслідок девальвації гривні до іноземних валют, оскільки будинок та будівельні матеріали придбавались за гривні.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_12 перебували в шлюбі, зареєстрованому 25 січня 1993 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Лабитнангі Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації, який рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 березня 2014 року розірвано.

17 грудня 2003 року між ОСОБА_14 та сином відповідача ОСОБА_8 було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до умов якого останній придбав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2, зазначений в поетажному плані літерами А1 - житловий будинок, глинобитний, розмір жилої площі якого становить 18,7 кв.м., загальною площею 33,4 кв.м, до якого примикають надвірні будівлі, зазначені літерами Б - сарай, глинобитний, В - сарай, Г - вбиральня, побудовані з дошок, 1/2Д - колодязь із залізобетону і кілець, №1 сітка металева. Згідно п.3 договору продаж вчинено за 7672 грн., які продавець отримає від покупця повністю після підписання цього договору.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу з ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_2, Рівненської обл., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 грудня 2003 року.

Згідно договору дарування від 19 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського нотаріального округу Собіною О.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1179, ОСОБА_8 подарував ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_2, житловою площею 18,7 кв.м., загальною площею 33,4 кв.м. Пунктом 1.4 договору встановлено, що цей дар сторони оцінюють в сумі 10889 грн.

Вищевказані договори ніким не оспорюються та є дійсними.

Відповідно до витягу з рішення Здолбунівської міської ради №396 від 28 грудня 2005 року "Про будівництво" ОСОБА_5, проживаючій по АДРЕСА_2, надано дозвіл на добудову розміром 8,9 х 10 м. до належного їй житлового будинку, будівництво гаража розміром 5 х 10 м., сараю розміром 2 х 5 м. та літньої кухні розміром 5 х 4 м. на присадибній ділянці.

15 червня 2016 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Здолбунівського нотаріального округу Семенюк Ж.П. та зареєстрований в реєстрі за №117, згідно якого відповідач відчужила ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2, розташований на земельній ділянці площею 0,0710 га, яка відчужується одночасно із вказаним житловим будинком. Згідно п.2 договору на вказаній земельній ділянці знаходиться один житловий будинок, зазначений на плані літерою А-1, житловою площею 36,2 кв.м., загальною площею 77,2 кв.м., та надвірні будівлі: ПГ/А-погріб, 1/2Д-колодязь, №1-огорожа.

Цей продаж вчинено за 238 603 грн., які продавець отримала від покупця повністю до підписання цього договору (п.4 договору).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

ОСОБА_4 не надано суду жодних доказів того, що житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2 був придбаний 2003 році за його з відповідачкою спільні кошти, зароблені ними разом на заробітках в Італії, однак без його відома був оформлений на сина відповідача ОСОБА_8

Таким чином, житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_2, Рівненської обл., хоча і набутий ОСОБА_12 під час перебування у зареєстрованому шлюбі із позивачем, однак був її особистою власністю у відповідності до ст. 57 СК України, оскільки набутий нею на підставі договору дарування, який є дійсним.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про придбання спірного будинковолодіння сторонами за спільні кошти та визнання його спільною сумісною власністю подружжя на підставі ст. 60 СК України.

Разом з тим, як вбачається із заяви ОСОБА_4 про зміну позовних вимог від 1 вересня 2017 року в обґрунтування своїх позовних вимог останній покликався також на положення ст. 62 СК України.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із роз'ясненнями, що надані у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» будинок, який належав одному з подружжя, може бути визнаний спільним майном подружжя, якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох. При цьому на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка одного з подружжя, якому він належав, у тому числі і у випадках, коли суд відступає від начала рівності часток подружжя в спільній сумісній власності з урахуванням інтересів неповнолітніх дітей або інтересів одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об'єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об'єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об'єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об'єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17).

За наведеного, майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно висновку №Е-06/17 судової будівельно-технічної експертизи від 26.09.2018 року, виконаної судовим експертом - ПП ОСОБА_18 ринкова вартість будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_2 станом на 19.08.2005 року становить 25200 грн., а його ринкова вартість станом на 15.06.2016 року становить 710 500 грн.

Однак, у вказаному висновку відсутні будь-які дані про те, які саме поліпшення будинковолодіння по АДРЕСА_2 проведено в період з 19.08.2005 року по 15.06.2016 року, яка вартість таких поліпшень та, що саме в наслідок їх проведення істотно збільшилась вартість спірного будинковолодіння.

Крім того, ОСОБА_4 не заперечується, що на момент проведення реконструкції та добудови спірного житлового будинку він перебував за кордоном та трудової участі у них не приймав.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірне будинковолодіння істотно збільшилося у своїй вартості саме за рахунок його грошових та трудових затрат, а не тенденцій до загального подорожчання об'єктів нерухомості, а тому правові підстави для визнання його спільною сумісною власністю подружжя та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 грошової компенсації ? частини його вартості відсутні.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відповідності до ч.1 та ч. 13 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню із позивача на користь відповідача судові витрати, понесенні останньою по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 3480 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 62 СК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 29 березня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення грошової компенсації відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) судові витрати, понесенні по сплаті судового збору в розмірі 3480 (три тисячі чотириста вісімдесят) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2018року.

Судді: Бондаренко Н.В.

Ковальчук Н.М.

Хилевич С.В.