Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 490/14322/14-ц

провадження № 61-1930св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_10 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2016 року у складі судді Гуденко О. А. та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року у складі суддів: Довжук Т. С., Ямкової О. О., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про відновлення меж земельної ділянки.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначали, що вони в порядку спадкування за заповітом набули право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 998 кв. м. Фактична площа земельною ділянки є меншою від площі земельної ділянки, яка виділялась рішенням Миколаївської міської ради від 05 липня 1977 року № 650, згідно якого за будинком була закріплена земельна ділянка площею 1127 кв. м. Зменшення площі земельної ділянки відбулося внаслідок самовільного перенесення відповідачами суміжних спільних меж земельних ділянок в рахунок збільшення їхніх земельних ділянок. Відповідач ОСОБА_10 перенесла межу земельної ділянки впритул до стіни їхнього будинку, чим перешкоджає в обслуговуванні будинку. Просили суд відновити суміжну межу земельних ділянок шляхом перенесення існуючої межі суміжного землекористування по АДРЕСА_1, що перебуває у їх користуванні, та земельною ділянкою по АДРЕСА_2, що перебуває у користуванні ОСОБА_7

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відновлення межі земельної ділянки, в якій просив зобов'язати відповідачів відновити межу, яка розділяє земельні ділянки за АДРЕСА_2 шляхом перенесення огорожі на три метри вглиб земельної ділянки НОМЕР_1.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково, відновлено суміжну межу земельних ділянок шляхом перенесення існуючої межі суміжного землекористування між земельною ділянкою, що перебуває у користуванні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по АДРЕСА_1, та земельною ділянкою, що перебуває у користуванні ОСОБА_12 по АДРЕСА_2, вздовж задньої бокової стіни житлового будинку НОМЕР_1 на відстань шириною 0, 7 метрів, довжиною 14 метрів, площею 9,8 кв. м - в бік земельної ділянки АДРЕСА_2. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 240 грн судового збору та 2500 грн витрат на проведення судової експертизи.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю порушення відповідачем меж земельної ділянки позивачів, а тому суміжна межа земельних ділянок підлягає відновленню відповідачем.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення меж земельної ділянки та стягнення судових витрат змінено, позов в цій частині задоволено, усунено перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованої по АДРЕСА_1, шляхом відновлення суміжної межі земельних ділянок, а саме перенесення існуючої межі між земельними ділянками по АДРЕСА_2, що перебуває у користуванні ОСОБА_7, вздовж бокової стіни житлового будинку НОМЕР_1 на відстань шириною 0,1 метр, довжиною 14 метрів, площею 14 кв. м в бік земельної ділянки АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 ОСОБА_5 по 756, 68 грн судового збору кожному та по 1500 грн витрат кожному за проведення експертизи.

Рішення апеляційного суду мотивовано наявністю порушення відповідачем меж земельної ділянки позивачів, а тому суміжна межа земельних ділянок підлягає відновленню відповідачем у відповідності із пунктом 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

У листопаді 2016 року ОСОБА_7 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, оскільки вони ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано із Центрального районного суду м. Миколаєва зазначену справу.

24 березня 2017 року від ОСОБА_8 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_7 Зазначені заперечення не підлягають врахуванню при розгляді справи за касаційною скаргою ОСОБА_7 нарішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року, оскільки вони не містять підпису особи, яка їх подала.

01 квітня 2017 року від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року, які мотивовані тим, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, касаційна скарга є безпідставною, а тому задоволенню не підлягає.

10 квітня 2017 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 січня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_7 та матеріали справи, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки викладені в ній доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Предметом касаційного оскарження є рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення меж земельною ділянкою.

Справа розглядалась неодноразово.

Суди встановили, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 12 січня 2009 року та 20 січня 2009 року належить житловий будинок АДРЕСА_1, по ? частині кожній, який розташований на земельній ділянці, площею 1005 кв. м.

Згідно з рішенням Миколаївської міської ради від 05 липня 1977 року для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 була відведена земельна ділянка площею 1127 кв. м.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 посилались на те, що відповідачі самовільно перенесли суміжні межі земельних ділянок, і судом для підтвердження їхніх доводів була призначена відповідна експертиза.

Висновком судової земельно-технічної експертизи від 23 листопада 2015 року встановлено, що фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1 становить 1005 кв. м, що на 122 кв. м менше площі, закріпленої рішенням міської ради від 5 липня 1977 року, та усі суміжні земельні ділянки АДРЕСА_1 мають фактичну площу меншу, ніж закріплена відповідними рішеннями компетентних органів. При цьому лише земельна ділянка АДРЕСА_2 має на 19 кв. м більшу площу, і за рахунок цієї земельної ділянки слід відновити суміжну земельну ділянку.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом в тому числі, визнання прав, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, застосування інших, передбачених законом способів.

Висновком регіональної торгово-промислової палати у Миколаївській області від 23 листопада 2015 року встановлено, що межа між земельними ділянками НОМЕР_2 та НОМЕР_1 за вищевказаною адресою проходить безпосередньо по задній боковій стіні будинку НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 задня торцева межа ділянки НОМЕР_2 збільшена у розмірах на 0,55 м, при цьому фактична площа цієї земельної ділянки збільшена на 19,0 кв. м.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_5 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що порушення меж земельної ділянки позивачів здійснено ОСОБА_7, а тому суміжна межа земельних ділянок підлягає відновленню саме нею на відстань 0,7 м.

Відповідно до пункту 3.25 Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни слід приймати не менше 1,0 м.

За таких обставин, висновок апеляційного суду прозадоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення відповідачем меж земельної ділянки на відстань 1, 0 метра є законним та обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду.

Посилання ОСОБА_7 у касаційній скарзі на те, що існуюча межа, яка розділяє її та позивачів земельні ділянки проведена згідно з рішення Центрального районного народного суду м. Миколаєва від 30 вересня 1987 року, яке набрало законної сили не заслуговують на увагу, оскільки зазначеним судовим рішенням вирішувався спір між іншими сторонами та з іншим предметом спору.

Інші доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 02 листопада 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом відновлення меж земельною ділянкоюзалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат