ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/643/18 Справа № 212/5820/17 Суддя у 1-й інстанції - Борис О.Н. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 лютого 2018 року, яке постановлено суддею Борис О.Н. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 26 лютого 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання останнього втратившим права користуватися житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК України.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 30.07.1981 року на підставі ордеру, виданого виконкомом Жовтневої районної у місті ради їх сім'ї була надана окрема квартира АДРЕСА_1, яка складається з 3-х кімнат, загальною площею 56,50 м2, житловою площею 36,4 м2.

На час звернення до суду квартира не приватизована.

В 2005 році помер син позивача - ОСОБА_2, а у 2009 році чоловік позивача - ОСОБА_2, які були зняті з реєстрації в зв'язку зі смертю.

З часу реєстрації і до теперішнього часу вона постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1, добросовісно виконує всі обов'язки наймача, а відповідач по справі понад 10 років в квартирі не проживає, не користується нею та забезпечений іншим власним житлом. Позивач самостійно сплачує усі платежі, пов'язані з утриманням житла, робить поточний ремонт квартири, своєчасно сплачує комунальні послуги, в тому числі і ті, що нараховуються на відповідача. Позивач вказувала на те, що відповідач матеріально їй не допомагає, допомоги від держави у вигляді субсидії вона отримати не може, так як в квартирі крім неї зареєстрований відповідач. Вона зверталась до відповідача вирішити питання у добровільному порядку, але він категорично відмовився.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого рогу від 19 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою № 14, у будинку № 9, по вулиці Десантній, у м. Кривому Розі, Дніпропетровської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати 600 грн. на професійну правничу допомогу та 640 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції зроблено неправильні висновки стосовно того, що відповідач по справі не з'являється в спірній квартирі понад 10 років, оскільки поясненнями свідків в судовому засіданні встановлено, що він має у спірній квартирі окрему кімнату, яка закривається на ключ та періодично з'являється у спірній квартирі.

Крім того суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги недопустимий доказ по справі, а саме Акт від 11.09.2017 року, засвідчений головою ОСББ, яка в судовому засіданні пояснила, що свідки не ставили свої підписи в Акті в її присутності, що свідчить про те, що вона не брала участі при його складанні.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, позивача ОСОБА_1 та її представника - ОСОБА_4, які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без змін, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є обґрунтованими і відповідач втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 на підставі ст.107 ЖК України, у зв'язку з його вибуттям на інше постійне місце проживання.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вказаних вимог закону не дотримався.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 30.07.1981 року на підставі ордеру, виданого виконкомом Жовтневої районної у місті ради сім'ї ОСОБА_2 (наймач квартири), була надана окрема квартира АДРЕСА_1, яка складається з 3-х кімнат, загальною площею 56,50 м2, житловою площею 36,4 м2 (а.с.7-8).

У 2005 році помер син позивача ОСОБА_2, а у 2009 помер чоловік ОСОБА_2, які були зняті з реєстраційного обліку у спірній квартирі.

Позивач ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 Станом на 14.09.2017 року у зазначеній квартирі зареєстровані наймач ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_2 (а.с.6,9).

Відповідно до акту від 11.09.2017 року, відповідач ОСОБА_2 більше 10 років не мешкає за адресою: квартира АДРЕСА_1 (а.с.10).

Позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду з даним позовом, просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, на підставі ст.ст.71,72 ЖК України, у зв'язку з не проживанням відповідача в спірній квартирі понад шість місяців.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Натомість, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог позивача та задовольнив позовні вимоги з підстав ст.107 ЖК України у зв'язку з вибуттям відповідача на постійне місце проживання в інше житлове приміщення, однак, позивачем таких позовних вимог заявлено не було, тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню на підставі ст.107 ЖК України.

Перевіряючи правильність рішення суду в межах заявлених позивачем позовних вимог, колегія суддів вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну, в особі її державних органів, позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини що склались між сторонами врегульовані Житловим кодексом України.

Так, частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вказаною статтею ЖК України передбачено підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців.

Згідно ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення.

В пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 2 від 25.12.1992 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою для відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Відповідно до вимог ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином за змістом вказаних норм матеріального права передбачено, що обов'язковою умовою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є її не проживання в житловому приміщенні понад шести місяців без поважних на те причин.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до акту від 11.09.2017 року, ОСОБА_2 більше 10 років не мешкає за адресою: квартира АДРЕСА_1 (а.с.10), однак, як наполягає відповідач, він має у спірній квартирі окрему кімнату, яка закривається на ключ та періодично з'являється у спірній квартирі.

Крім того, як встановлено в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, позивач по справі зверталась до відповідача з пропозицією приватизувати спірну квартиру, тому сторони по справі, влітку 2017 року, звертались до відповідних органів з метою приватизації квартири АДРЕСА_1, однак процес приватизації завершено не було.

Наведене вище свідчить про те, що влітку 2017 року позивач по справі визнавала за відповідачем право користування спірною квартирою, що не може свідчити про те, що відповідач по справі понад шість місяців не проживав в квартирі АДРЕСА_1 та про те, що на час звернення з зазначеним позовом 19.09.2017 року. наявні правові підстави для визнання його таким, що втратив право користування вказаною квартирою на підставі ст.ст.71,72 ЖК України.

Звертаючи увагу на те, що позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила користування житловим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК України позивачем завлено не було, а позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирі АДРЕСА_1 на підставі ст.ст.71,72 ЖК України позивачем не доведені та судом не встановлено підстав, передбачених ст. 71 ЖК України, для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням на момент звернення з даним позовом до суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволені позовних вимог позивача у зв'язку з їх недоведеністю.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2, - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого рогу від 19 лютого 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання особи втратившим права користуватися житловим приміщенням.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: