ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 753/21581/16-ц

провадження № 61-34467св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтрільчукаВ. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Аркада»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, державний нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс Вікторія Юріївна, Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд»,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 березня 2017 року, ухвалене у складі судді Комаревцевої Л. В., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк «Аркада» (далі - ПАТ АКБ «Аркада»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, державний нотаріус Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс В. Ю., Публічне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - ПАТ «ХК «Київміськбуд») про визнання правочинів недійсними.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 14 грудня 2001 року між нею та ПАТ АКБ «Аркада» укладено інвестиційний контракт № 30357, що підтверджується прибутковим касовим ордером № 12 від 31 жовтня 2001 року на суму 47 350 грн. 26 коп., прибутковим касовим ордером № 3 від 10 січня 2002 року на суму 1 663 грн. 17 коп. та листом ПАТ АКБ «АРКАДА» № 10720/7 від 19 листопада 2002 року. На думку позивача, вказані документи підтверджують факт укладення інвестиційних контрактів на будівництво житла на її ім'я, а також повну оплату за цими договорами спірної квартири виключно нею за рахунок її особистих коштів. У квартирі АДРЕСА_1 проживав її син ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

10 листопада 2015 року при отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_4 дізналась про те, що вказана квартира належала ОСОБА_9 на праві приватної власності, тому з урахуванням права на спадкування ОСОБА_6 (дитини спадкодовця), їй належить 1/2 частка спадкового майна. Позивач вважає, що ОСОБА_9 набув право власності на зазначену квартиру на підставі інвестиційного контракту, який укладений сторонами з суттєвим порушенням чинного законодавства України, тому ОСОБА_6 не має права на частку у спадковому майні, а зазначене свідоцтво про право на спадщину за законом повинно бути визнано недійсним.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила визнати недійсним з моменту укладення інвестиційний контракт № 36349 про інвестування у житлове будівництво від 27 листопада 2002 року, укладений ОСОБА_9, та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_6, а саме на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, що видане Сьомою київською державною нотаріальною конторою в 2015 році.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, тому позовна заява задоволенню не підлягає.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його законність та обґрунтованість.

Мотивуючи судове рішення, апеляційний суд зазначив, що належних і допустимих доказів, які б давали підстави для висновку про недійсність оспорюваного інвестиційного договору, позивачем не надано. Так само й не надано позивачем доказів недійсності свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_6

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій з урахування уточненої касаційної скарги, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвели до помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зазначає, що відступлення права вимоги на об'єкт інвестування та подальше оформлення права власності на ОСОБА_9 здійснено за підробленими документами та з істотним порушенням чинного законодавства України. Судами не враховано висновок почеркознавчого експертного дослідження від 27 січня 2017 року, який є доказом підроблення заяви про відступлення права вимоги на об'єкт інвестування, що слугувала підставою для укладення договору інвестування з ОСОБА_9

Крім того, заявник вказує, що у порушення статті 202 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час відступлення права вимоги, таке відбулось без укладення письмової угоди між нею та ОСОБА_9

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами встановлено, що 14 грудня 2001 року між ПАТ «ХК «Київміськбуд» в особі ПАТ АКБ «Аркада», що діяло на підставі довіреності, та ОСОБА_4 укладено інвестиційний контракт № 30357, який знищено відповідно до акта про виділення для знищення справ (документів), що не підлягають зберіганню № 19 від 19 червня 2014 року, затвердженого Головою Правління ПАТ АКБ «Аркада» ОСОБА_10 1 липня 2014 року.

Відповідно до пункту 1.8 типової форми інвестиційного контракту, затвердженої президентом АТ «ХК «Київміськбуд» Поляченком В.А., сторони домовляються, що весь комплекс банківських послуг, які є необхідними для реалізації цього інвестиційного контракту, банк надає на умовах, викладених у договорі доручення до цього інвестиційного контракту.

За пунктом 3.3 типової форми договору доручення, довіритель сплачує винагороду за розрахунково-касове обслуговування банку за оформлення переуступки права вимоги довірителем на родичів згідно з переліком, у відповідному проценті від загальної вартості проінвестованого житла за цінами на день подачі заяви про таку уступку.

27 листопада 2002 року ОСОБА_4 особисто написала заяву про відступлення права вимоги на об'єкт інвестування та відповідно до умов інвестиційного контракту сплатила за розрахунково-касове обслуговування банку, що підтверджується касовим ордером № 25 від 27 листопада 2002 року щодо відступлення права вимоги довірителем ОСОБА_4 за інвестиційним контрактом № 30357 від 14 грудня 2001 року.

На підставі заяви ОСОБА_4, касового ордера № 25 від 27 листопада 2002 року та заяви ОСОБА_9 ПАТ АКБ «Аркада» переоформив право вимоги на об'єкт інвестування за інвестиційним контрактом № 30357 від 14 грудня 2001 року на ОСОБА_9, в наслідок чого з ним укладений інвестиційний контракт № 36349 від 27 листопада 2002 року.

Спірна квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації 21 березня 2003 року.

ОСОБА_9 є батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 відкрилася спадщина, яка складалась з квартири АДРЕСА_1.

Спадкоємцями майна є його мати - ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_6, яким державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори Гаас В. Ю. видані свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/2 частці кожній.

Відповідно до вимог статті 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень судами попередніх інстанцій, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою статті 60 ЦПК України, у тій же редакції Кодексу визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що належних і допустимих доказів, які б давали підстави для висновку про відсутність волевиявлення позивача на уступку вимоги, недійсність оспорюваного інвестиційного договору і, як наслідок, недійсність свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачем не надано.

Доводи касаційної скарги щодо ненадання належної оцінки доказам, зокрема, висновку експертного почеркознавчого дослідження, які були предметом судового розгляду, не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду під час перегляду справи у касаційному порядку.

Доводи касаційної скарги відносно невідповідності уступки права вимоги вимогам закону про обов'язкову письмову форму договору про уступку права вимоги, відхиляються касаційним судом, виходячи з наступних обставин.

Відповідно до вимог ст. 202 ЦК Української РСР уступка вимоги і перевід боргу, основані на угоді, укладеній у письмовій формі, повинні бути вчинені в простій письмовій формі

За змістом вимог статті 41 ЦК Української РСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, право вимоги на об'єкт інвестування за інвестиційним контрактом № 30357 від 14 грудня 2001 року переоформлено на підставі письмових заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_9, як це передбачено вимогами інвестиційного контракту, тому підстав стверджувати про невідповідність уступки права вимогам законодавства немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, судом не встановлено.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

В. А. Стрільчук