11.09.2018 227/3106/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 вересня 2018 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді: Мацишин Л.С.,

за участю

секретаря судового засідання: Верній М.Г.,

представника заявника: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля за правилами загального позовного провадження в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_1, до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року позивач, в інтересах якої діє ОСОБА_1, звернулась до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_3 про надання дозволу без його згоди та супроводу на тимчасовий виїзд та в'їзд неповнолітнього - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон України в будь-яку країну світу та на тимчасово непідконтрольну Україні (окуповану) територію Донецької, Луганської областей, Автономної Республіки Крим, у супроводі позивача ОСОБА_2, або уповноваженою нею особою, строком з дня набрання рішенням законної сили до досягнення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з відповідачем з 30 квітня 1997 року перебувала в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_6 в них народився син - ОСОБА_5, який зараз навчається і мешкає в м. Харків. ІНФОРМАЦІЯ_7 народився другий син - ОСОБА_4, який мешкає разом з позивачем. 31 серпня 2000 року рішенням Харцизького міського суду шлюб між сторонами було розірвано. 07 жовтня 2013 року з відповідача були стягнуті аліменти на дітей, в зв'язку з тим що останній не надав добровільно матеріальної допомоги. Відповідач не сплачує до теперішнього часу аліменти, матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 не надає.

Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок синові ОСОБА_6, а також зазначила, що в неї є намір разом з ним приїздити в гості до старшого сина ОСОБА_7 в м. Харків, але відповідач не бажає давати згоду.

Позивач у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засідання позов підтримав з мотіві викладених в позовній заяві та просив задовольнити позов в повному обсязі. Щодо заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України у відповідності до ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Заяв про відкладення розгляду справи з повідомленням причин неявки від відповідача до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 цієї статті, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З урахуванням того, що представник позивача у судовому засіданні не заперечував проти такого розгляду справи, суд вважає за необхідне проводити заочний розгляд даної справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, батьками ОСОБА_4 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.12).

17 липня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2, виданого 17 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харцизького міського управління юстиції у Донецькій області. (а.с.10)

Рішення Харцизького міського суду Донецької області від 07 жовтня 2013 року вирішено стягнути з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13 вересня 2013 року до повноліття дітей. (а.с.13),

Згідно довідки начальника ВДВС про неотримання аліментів від 19 листопада 2013 року ОСОБА_2 за період з травня 2013 року по жовтень 2013 року аліменти від ОСОБА_3 не отримувала. (а.с.14)

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідач не сплачує до теперішнього часу аліменти, матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 не надає, дозвіл на тимчасовий виїзд та в'їзд неповнолітнього ОСОБА_4 за кордон України в будь-яку країну світу та на тимчасово непідконтрольну Україні (окуповану) територію Донецької, Луганської областей, Автономної Республіки Крим, у її супроводі або уповноваженої нею особи не надає, а вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок синові ОСОБА_6, а також хоче разом з меншим сином приїздити в гості до старшого сина ОСОБА_7 в м. Харків.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження «Правил перетинання державного кордону громадянами України», «Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231.

Відповідно до «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до «Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231, виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до «Правил», записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

Пунктом 18 «Правил» передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

За змістом ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 10 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року), держави - учасниці зобов'язалися поважати право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені Законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Крім того, статтею 18 Конвенції зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з вимогами ст. ст. 154, 155 СК України, батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частинами 1-3 ст. 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 «Правил» передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (п п.1 п.4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд дитини за межі України у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Дозвіл без обмеження його відповідним часом чи періодом до досягнення дитиною повноліття може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий не обмежений час, що може порушувати батьківські права відповідача та реально позбавити його права на спілкування з сином та на участь у його вихованні та розвитку, тим паче, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено.

Аналогічну позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц|6-15цс17.

Таким чином, позивачем у заявлених нею вимогах не зазначено в яку конкретно країну світу необхідний виїзд дитини та на який часовий проміжок. Вимога матері дитини про надання дозволу без згоди та супроводу батька на тимчасовий виїзд та в'їзд неповнолітнього ОСОБА_4 за кордон України в будь-яку країну світу у супроводі позивача, або уповноваженої нею особи, до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, який на час розгляду справи складає десять років, є не конкретними і такими, що породжують правову невизначеність у відносинах батька і сина на дуже тривалий час та порушують права останніх на спілкування між собою, що в свою чергу шкодить інтересам дитини. Позивачка не довела, що її вимоги у тому вигляді, в якому вони сформульовані в позовній заяві відповідають інтересам дитини. Тому суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги про тимчасовий виїзд та в'їзд неповнолітнього - ОСОБА_4, за кордон України в будь-яку країну світу та в Автономну Республіку Крим у супроводі позивача ОСОБА_2, або уповноваженою нею особою, строком з дня набрання рішенням законної сили до досягнення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - шістнадцяти років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5, слід відмовити.

Що стосуєтсья вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд на тимчасово непідконтрольну Україні (окуповану) територію Донецької, Луганської областей, у супроводі матері, то суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, що сторонни по справі та їхній син ОСОБА_4 проживають в АДРЕСА_1, яке знаходиться на тимчасово непідконтрольній території.

В м.Харків навчається та проживає старший син сторін ОСОБА_5, який є старшим братом ОСОБА_4, що підтверджуєтсья довідкою декана факультету ТОР. (а.с.16)

Відповідно до Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 367, в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57.

Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

Суд, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги про надання дозволу неповнолітній дитині на в'їзд з території, підконтрольної владі України, на тимчасово непідконтрольну територію Донецької області та у зворотному напрямку у супроводі одного з батьків.

Суд вважає за необхідне встановити строк закінчення дії такого дозволу. Вважає за можливе надати такий дозвіл строком на два роки з дня набрання цим рішенням законної сили.

Оскільки у рішенні вказана території, до яких тимчасово виїжджає дитина, а також встановлений період, суд вважає, що права батька дитини щодо можливості спілкуватися з нею та брати участь у її вихованні, передбачені ст.ст. 153, 157 СК України, не порушені.

Керуючись ст. 33 Конституції України, ст.ст. 3, 9, 10, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 7, 141, 150, 153-155, 157 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 р. "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", ст. ст. 81, 223, 263, 265, 273, 353-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_1, до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька - задовольнити частково.

Надати дозвіл дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7, на виїзд на території Луганської та Донецької областей, тимчасово непідконтрольні владі України, та у зворотньому напрямку, разом зі своєю матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, тривалістю два роки з дати набрання цим рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області шляхом подання апеляційної скарги через Добропільський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Л.С.Мацишин

11.09.2018