Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 363/3328/14-ц

провадження № 61-11136св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня

2016 року у складі судді Декаленко В. С. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва

від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Поліщук Н. В.,

Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 16 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, із подальшим внесення змін та доповнень. Відповідно до умов яких банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 150 000,00 доларів США, а позичальник зобов'язалася повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним у сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають із основного договору, 16 жовтня 2007 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_5, укладений договір поруки.

Банк свої зобов'язання виконав, проте позичальник внаслідок неналежного виконання взятих зобов'язань, допустила заборгованість.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») укладений договір факторингу за умовами якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року № 2615/1007/88-050.

Того ж дня, між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір факторингу, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, зокрема і за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року

№ 2615/1007/88-050 укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4

Посилаючись на вказані обставини, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість у загальному розмірі

1 611 471,81 грн.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року позов

ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ТОВ

«Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 16 жовтня

2007 року № 2615/1007/88-050 у загальному розмірі 1 611 471,81 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що одностороння відмова від зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому, з урахуванням вимог статті 1054 ЦК України, позичальник повинен повернути кредит та сплатити визначені умовами договору додаткові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 відхилено. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутній детальний розрахунок заборгованості, а саме: як розраховувалась сума несплачених відсотків за користування кредитом, пеня та інші штрафні санкції. Крім того, ТОВ «Кредитні ініціативи» не має права вимагати від позичальника погашення заборгованості у доларах США, оскільки у нього відсутня відповідна ліцензія Національного банку України. Також, суди не звернули увагу на те, що вимоги до поручителя є неправомірними, оскільки порука є припиненою відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на ту обставину, що переуступка права вимоги за договором факторингу відбулася незаконно.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У березні 2017 року від представника ТОВ «Кредитні ініціативи» - Сидорової Ю. В. надійшов відзив на касаційну скаргу представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, в якому заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 2615/1007/88-050, згідно з умовами якого банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 150 000,00 доларів США на строк із

16 жовтня 2007 року по 16 жовтня 2017 року та на умовах передбачених у договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені цим договором.

26 лютого 2010 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та позичальником укладений договір про внесення змін і доповнень

№ 1 до кредитного договору від 16 жовтня 2007 року № 2615/1007/88-050, згідно з умовами якого сторони зокрема домовились вважати кошти надані позичальнику у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється, у розмірі 119 985,00 доларів США.

01 березня 2010 року між ПАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк», та позичальником укладений договір про внесення змін і доповнень

№ 2 до кредитного договору від 16 жовтня 2007 року № 2615/1007/88-050 згідно з умовами якого сторони зокрема домовились, що із урахуванням пункту 2 цього договору розмір строкової заборгованості за кредитом, що відображена на позичковому рахунку позичальника складає 131 170,00 доларів США.

Згідно з наданого позивачем розрахунку станом на 10 червня 2014 року у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором у неї виникла заборгованість, яка складається з: заборгованості за кредитом - 122 740,21 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 448 766,65 грн та заборгованості за відсотками - 11 932,67 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 140 847,52 грн.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, порукою, заставою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позичальник не виконує умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за кредитними коштами відсотків, що є підставою для стягнення з позичальника та поручителя у солідарному порядку отриманих ОСОБА_4 коштів та відсотків за користування кредитом, відповідно до вимог статті 526 ЦК України, якою передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, і їм надана належна правова оцінка.

Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що у позивача є належне підтвердження права вимоги до відповідачів, як у нового кредитора, -договір факторингу. Твердження сторони відповідача про нікчемність договору факторингу не ґрунтується на нормах закону.

Посилання у касаційній скарзі на невірність проведеного банком розрахунку, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, оскільки заявник під час розгляду справи не спростував надані позивачем докази, не надав свого розрахунку, чи інших доказів, які б давали судам підстави для встановлення іншого розміру заборгованості, ніж зазначено позивачем.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку позовної давності, аналогічні доводам апеляційної скарги, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, яким правильно встановлено, що строк позовної давності не пропущено, оскільки строк дії договору визначено до 16 жовтня 2026 року, з достроковою вимогою позивач звернувся 08 липня 2014 року, а з позовом до суду - у серпні

2014 року.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 щодо оскарження судових рішень в частині вимог до іншого відповідача -

ОСОБА_5, судом не приймаються та, відповідно, рішення в цій частині не переглядаються з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу, так як ОСОБА_5 судові рішення не оскаржені, а ОСОБА_6 не надано підтвердження наявності повноважень щодо представництва інтересів

ОСОБА_5

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, а у відповідності до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішенням вказував на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року та ухвалу

Апеляційного суду міста Києва від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик