ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року

м.Суми

Справа №591/6301/17

Номер провадження 22-ц/788/1901/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Кононенко О. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

позивач - ОСОБА_1 державний університет,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2018 року в складі судді Грищенко О.В., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 20 серпня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

03 листопада 2017 року ОСОБА_1 державний університет звернувся до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що працівник університету ОСОБА_4 для забезпечення його сімї з двох осіб у 2008 році отримав двокімнатну квартиру № 14 у гуртожитку № 4 СумДУ. Пізніше шлюб з дружиною ОСОБА_2 був розірваний, ОСОБА_4 з гуртожитку виїхав на інше місце постійного проживання. У березні 2016 року ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання за кордон, де влаштувалась на роботу.

Просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 державного університету задоволено повністю.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 державного університету судові витрати в сумі 1600 грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення.

При цьому зазначає, що місцевим судом взято до уваги наданий ОСОБА_1 державним університетом договір найму, проте в даному договорі не має ні номеру, ні дати коли саме він укладений, не зазначений термін дії договору, не вказана дата закінчення договору та не зазначено прізвище особи, яка підписала договір. Вказує, що ОСОБА_2 жодних зобовязань на себе не брала і не підписувала даний договір.

Зазначає, що суд першої інстанції взяв за основу покази ОСОБА_4, проте останній спільного господарства з ОСОБА_2 з 2012 року не вів, а тому достовірної інформації про свою колишню дружину не може надавати.

Вказує, що позивачем не надано будь-яких письмових доказів, які підтверджують факт виїзду ОСОБА_2 на постійне місце проживання за кордон і відсутність її за місцем проживання понад встановлений законом строк. Вважає, що на спірні правовідносини не можна поширювати вимоги ст. ст. 71, 72 ЖК України, так як відповідач проживає в гуртожитку, який не підлягає приватизації.

ОСОБА_1 державний університет подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 квітня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 держаним університетом та ОСОБА_4 укладено договір найму житла двокімнатної квартири № 14 у гуртожитку №4 СумДУ, що підтверджується копією договору найму житла (т. 1 а.с. 6-8).

Згідно довідки ОСОБА_1 державного університету, станом на серпень 2016 року в спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 9).

У березні 2016 року ОСОБА_2 виїхала на постійне місце проживання за кордон та працевлаштувалася на роботу в США, що підтверджується показами колишнього чоловіка відповідачки ОСОБА_4, допитаного в якості свідка у судовому засіданні суду першої інстанції.

Згідно листа СумДУ № 05.03/01-05/2312 від 15.05.2012 року на імя ОСОБА_4, ОСОБА_2 направлено попередження, а саме: у звязку зі зміною місця проживання наймача квартири, запропоновано у строк до 01 червня 2012 року звільнити разом з членами сімї квартиру 14 у гуртожитку № 4 по вул. Санаторній, 31, яка надавалася їм як службове житло за відсутності у них іншого житла (т. 1 а.с. 75).

Також судом встановлено, що квартира у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, відноситься до державного житлового фонду та приватизації не підлягає.

Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_2 у березні 2016 року виїхала на постійне місце проживання за кордон та працевлаштувалася, у звязку з цим кв. № 14 гуртожитку № 4 по вул. Санаторній, 31, в м. Суми тривалий час вже не є місцем проживання ОСОБА_2, а тому відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України ОСОБА_2 втратила право проживання у вищезазначеній квартирі, що є підставою для визнання її особою, що втратила право користуваня житловим приміщенням.

Проте, колегія суддів не може погодитись з рішенням суду, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом в даній справі, позивач мотивував свої вимоги положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК України.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Змінами до Законів України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 4 березня 1992 року № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 3 березня 2005 року № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»).

Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР.

До такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 4.11.2015 р. справа № 6-1166цс15.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, що приміщення в гуртожитку, що було надано ОСОБА_4 та членам його сімї, а саме, ОСОБА_2 приватизації не підлягає. Але місцевий суд даних обставин не врахував.

Зважаючи на предмет спору, суть заявлених позовних вимог та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у відповідності до положень статей 71, 72 ЖК України.

Тому рішення місцевого суду відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.

Проте відмова в задоволенні позову не позбавляє позивача права за наявності підстав та враховуючи статус житла, відповідні положення нормативних актів щодо користування гуртожитками, ставити питання в судовому порядку про виселення відповідача.

Сплачений апелянтом судовий збір підлягає відшкодуванню за рахунок позивача згідно вимог ст. 141 ЦПК України.

Враховуючи, що дану справу колегія суддів визначає як малозначну (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 серпня 2018 року в даній справі скасувати та прийняти постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 державного університету до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 державного університету на користь ОСОБА_2 1057 грн. 20 коп. сплаченого судового збору за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: Т.А. Левченко

ОСОБА_6