АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/120/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Василенко Л.І., Нерушак Л.В.

секретар Анкудінов О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, що виступає в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, третя особа: орган опіки та піклування Золотоніської міської ради про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

08 листопада 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1, що виступає в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5., ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10. про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Співвласником вказаної квартири також є ОСОБА_9, який, згідно з довідкою Золотоніського ВП ГУНП в Черкаській області, копія якої додана до матеріалів справи, перебуває у розшуку, як особа, що зникла безвісно.

Позивач ОСОБА_2 перебував у шлюбі із ОСОБА_1, від якого у них народилося четверо дітей, а саме: ОСОБА_5., ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10., ІНФОРМАЦІЯ_4.

Після розірвання шлюбу між сторонами, відповідач разом із дітьми, не проживає у вказаній вище квартирі починаючи з березня 2012 року. Малолітні діти проживають фактично разом із матір'ю відповідача та вищезазначеною квартирою не користуються, на неодноразові пропозиції зняти дітей з реєстрації в квартирі в добровільному порядку відповідачка відмовляється, чим порушує права власників вказаної квартири на вільне володіння, користування та розпорядження своїм нерухомим майном. Оскільки, сторонам вирішити даний спір у добровільному порядку не вдалося, тому позивачі для захисту своїх порушених прав та свобод звернулися до суду із вказаним позовом.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаськоїх області від 21 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_5., ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10. такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року як незаконне.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 вказала, що при розірванні шлюбу між сторонами був погоджений той факт, що діти будуть зареєстровані за місцем реєстрації батька, де останній має частку у приватній власності. Діти позивача були зареєстровані в його квартирі з моменту їх народження за його згодою і згодою інших співвласників.

Вважає, що оскільки діти в такому віці ще не мають права вільного вибору місця проживання, тому їхні права та інтереси повинні захищатися їхніми батьками, органом опіки та піклування та, відповідно, судом. ОСОБА_1 вказала, що суд першої інстанції при ухваленні рішенні грубо порушив права малолітніх дітей, позбавивши їх права на реєстрацію місця проживання разом з батьком, тому порушені права дітей підлягають захисту, шляхом ухвалення апеляційним судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачів та скасування відповідно незаконного рішення районного суду.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

П. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження у вказаній справі відкрито до набрання чинності редакції ЦПК України (15 грудня 2017 року), а тому розгляд подання, у відповідності до п. 9 Перехідних положень ЦПК України, продовжується за правилами, що діють після набрання чинності нової редакції ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з слідуючих підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що малолітні діти фактично не проживають за місцем своєї реєстрації, а фактично проживають із своєю матір'ю, яка зареєструвала своє місце проживання разом з однією дитиною в будинку своєї бабусі.

Суд врахував, що спірна квартира належить батькові вказаних дітей лише на праві спільної сумісної власності, а тому реєстрація малолітніх дітей у вказаній квартирі суттєво обмежує права інших співвласників такого майна, що в свою чергу порушує конституційні принципи вільного розпорядження своєю власністю на власний розсуд.

Крім того, факт реєстрації матері, ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_8 у будинку бабусі, спростовує ту обставину, що реєстрація інших дітей за такою адресою є неможливою, а тому позовні вимоги позивачів визнані обгрунтованими та позов задоволено шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним майном.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 вказала, що при розірванні шлюбу між сторонами був погоджений той факт, що діти будуть зареєстровані за місцем реєстрації батька, де останній має частку у приватній власності. Діти позивача були зареєстровані в його квартирі з моменту їх народження за його згодою і згодою інших співвласників. Вважає, що суд своїми діями, позбавивши безпідставно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4 права користування спірною квартирою грубо порушив права малолітніх дітей, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в залдоволенні позовних вимог.

Перевіряючи обгрунтованість доводів апеляційної скарги та законність висновків районного суду, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що батьками малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, являються ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Дана обставина сторонами не заперечується і крім того, підтиверджена матеріалами справи, а саме свідоцтвами про народження (а.с. 24, 25, 26, 27).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 20 грудня 2013 року, що стверджується також відповідною випискою з рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 20 грудня 2013 року, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 19).

Сторонами не оспорюється та обставина, що право власності на житло (квартиру АДРЕСА_1) належить позивачам, що також підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 10 жовтня 2012 року (а.с. 15, 16), зареєстрованими в реєстрі за № 1273 та № 1278 (а.с. 17, 18), а також витягами про державну реєстрацію прав, виданих Золотоніським відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» за № 36320288 та № 36320121 від 20 листопада 2012 року.

Малолітні діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 на час розгляду справи є зареєстрованими за адресою АДРЕСА_1, проте з 2012 року проживають з матір'ю за іншою адресою.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд вважав, що неповнолітній в силу вимог ч. 1 ст. 405 ЦК України є таким, що втратив право користування квартирою, яка на праві власності належить позивачу.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

Відповідно до ч. ч. 3,6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно зі ст. 18 зазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вищевказані норми матеріального права уваги не звернув, не взяв до уваги поважність причин відсутності малолітніх дітей за місцем своєї реєстрації з огляду на їхній вік, та той факт, що їхнє місце проживання визначають батьки і вони змушена проживати з матір'ю за іншою адресою та не користуються спірною квартирою не за власним бажанням.

Крім того, суд не звернув уваги, що співвласником спірної квартири є батько малолітніх і не залежно від того, що діти проживають з матір'ю, вони не позбавлені права користуватися жилим приміщенням, яке належить батьку. Також, в матеріалах справи відсутнє рішення суду про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю.

З огляду на вищевикладене, висновок суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою є помилковим і підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції при вирішенні спору, неповно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, неправильно оцінив докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті та дав їм неналежну правову оцінку, неправильно визначивши норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції відмовляє, тому у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з позивачів (враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази наявності в них пільг щодо сплати судового збору) в рівних частках на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті нею судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 704 грн., що підтверджується квитанцією № 28100703 від 01 грудня 2017 року (а.с. 144) по 234 грн. 67 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року скасувати.

Прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1, що виступає в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, третя особа: орган опіки та піклування Золотоніської міської ради про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 грн. по 234 грн. 67 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий -

Судді -