Постанова

Іменем України

08 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 367/1869/15-ц

провадження № 61-34604св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - виробничо-комерційна фірма «Рута»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 червня 2017 року в складі судді Саранюк Л. П. та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Верланова С. М., Савченка С. І., Білоконь О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до виробничо-комерційної фірми «Рута» (далі - ВКФ «Рута») про забезпечення законного звільнення з роботи, визнання незаконним наказу про звільнення, зміну підстав та формулювання причин звільнення, стягнення заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що згідно з наказом від 23 вересня 2015 року вона була прийнята на роботу у ВКФ «Рута» на посаду касира. З моменту її працевлаштування у даному підприємстві керівництвом останнього систематично порушувалися вимоги трудового законодавства, зокрема, її не було ознайомлено з наказом про прийом на роботу, умовами колективного договору; їй не було визначено коло посадових обов'язків та не виділено конкретне робоче місце. Крім того, її постійно зобов'язували виконувати іншу роботу, ніж передбачено трудовими обов'язками, у зв'язку з чим 18 лютого 2015 року вона направила на адресу відповідача заяву про звільнення на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці. Такі самі заяви позивач подала 23 лютого та 04 березня 2015 року, які відповідач отримав 25 лютого та 06 березня 2015 року відповідно.

Посилаючись на те, що відповідач порушив умови та порядок звільнення позивача з роботи, безпідставно відмовив у звільненні її з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України, не провів повного розрахунку при звільненні, позивач, збільшивши позовні вимоги, просила суд визнати незаконними дії (бездіяльність) ВКФ «Рута» щодо небажання звільняти її та виплачувати розрахунок при звільненні; визнати незаконним наказ ВКФ «Рута» №4-к від 06 жовтня 2014 року; визнати незаконним наказ ВКФ «Рута» і штатний розпис, згідно з яким їй з 01 грудня 2014 року зменшено посадовий оклад з 3 000 грн до 1 550 грн; стягнути з відповідача на її користь невиплачений середній заробіток при звільненні з роботи в сумі 88 039, 57 грн; стягнути з відповідача на її користь невиплачену при звільненні з роботи індексацію заробітної плати у розмірі 22 268, 28 грн; стягнути з відповідача на її користь невиплачені при звільненні з роботи компенсацію за щорічну основну і додаткову щорічні відпустки, включаючи повний розрахунок при звільненні в розмірі 11 418, 22 грн; стягнути з відповідача на її користь суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 3 000 грн, стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 7 846,88 грн; визнати незаконними дії відповідача щодо небажання надати їй подвійну податкову соціальну пільгу, встановлену підпунктом 1.2 пункту 1 статті 169 Податкового кодексу України; стягнути з відповідача на її користь суму надлишковий і безпідставно утриманий податок з доходів фізичних осіб за період з 23 вересня 2014 року до 28 лютого 2015 року у сумі 470,63 грн; зобов'язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили провести перерахунок нарахованого і утриманого податку з доходів фізичних осіб з моменту прийому на роботу по день фактичного розрахунку із застосуванням подвійної податкової соціальної пільги, встановленої підпунктом 1.2 пункту 1 статті 169 Податкового кодексу України; зобов'язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили, внести відповідний запис до її трудової книжки про її звільнення з посади касира згідно з пунктом 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці; зобов'язати відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 01 вересня 2014 року по день фактичного розрахунку при звільненні; зобов'язати відповідача надати довідку про доходи за останні 6 місяців перед місяцем фактичного звільнення на біржу труда (центр зайнятості населення).

Справа судами розглядалась неодноразово.

Заочним рішенням від 27 червня 2017 року позов задоволено частково. Зобов'язано ВКФ «Рута» протягом трьох календарних днів з дати набрання рішенням законної сили внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_4 про її звільнення з посади касира згідно з пунктом 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою працівника від продовження роботи у зв'язку зі змінами істотних умов праці. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивача незаконно було переведено на іншу посаду без її згоди, що є підставою для звільнення її з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди скасовано, і в цій частині позов задоволено частково. Стягнуто з ВКФ «Рута» на користь ОСОБА_4 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що під час звільнення права позивача були порушені, тому наявні підстави для відшкодування їй моральної шкоди. Що стосується інших позовних вимог, то позивач не довела факту отримання відповідачем її заяв про звільнення, тому позовні вимоги про визнання незаконними дій (бездіяльності) ВКФ «Рута» про небажання звільняти позивача та виплачувати їй розрахунок при звільненні є безпідставними. Позивач не довела, що вона зверталась до відповідача про надання їй подвійної податкової соціальної пільги та що їй відмовлено у прийнятті такої заяви. Вимоги позивача про виплату залишку невиплаченого повного розрахунку при звільненні були предметом розгляду в іншій справі, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Вимоги про зобов'язання відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 01 вересня 2014 року по день фактичного розрахунку при звільненні та зобов'язання відповідача надати довідку про доходи за останні 6 місяців перед місяцем фактичного звільнення на біржу праці (центр зайнятості населення) стосуються виконання судового рішення після набрання ним законної сили.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу та доповнення до касаційної скарги, у яких просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови їй у задоволені позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права, суди неналежно оцінили надані позивачем докази, висновки судів не відповідають обставинам справи. Суди не звернули уваги на те, що позивач висуває нові позовні вимоги, а не дублює позовні вимоги, що були предметом розгляду в іншій справі, тому висновок апеляційного суду про те, що позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення належних сум при звільненні вже були предметом судового розгляду в іншій справі не ґрунтуються на встановлених обставинах.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Заперечень або відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

02 червня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Предметом касаційного оскарження є рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскражується та не переглядається.

Суди встановили, що згідно з наказом (розпорядженням) ВКФ «Рута» від 23 вересня 2014 року № 6- ОСОБА_4 прийнята на роботу у ВКФ «Рута» з 23 вересня 2014 року у структурному підрозділі Ірпінь на посаду касира з окладом (тарифною ставкою) 1 550 грн. Із цим наказом позивач ознайомлена того ж дня, про що свідчить її підпис на копії даного наказу. Цього ж дня ОСОБА_4 подала заяву ВКФ «Рута» про застосування податкової соціальної пільги.

Зі змісту доповідних адміністратора ВКФ «Рута» ОСОБА_7 від 5 та 6 жовтня 2014 року на ім'я директора ВКФ «Рута» Богдан І. П. вбачається, що ОСОБА_4 у двотижневий термін не надала документів, що підтверджують кваліфікацію роботи на касовому апараті, безвідповідально ставиться до своїх обов'язків, що є підставою для переведення її на іншу посаду.

Згідно з наказом директора ВКФ «Рута» Богдан І. П. від 06 жовтня 2014 року № 4-к ОСОБА_4 переведена на посаду буфетника (працівника лінії роздачі) з 06 жовтня 2014 року з посадовим окладом 1 550 грн на місяць.

06 жовтня 2014 року комісія у складі директора Богдан І. П., бухгалтера Усенко Ю. О., начальника громадського харчування Бриль О. М., завідуючого виробництвом Музики С. І. склали акт про те, що ОСОБА_4 ознайомлена з наказом від 06 жовтня 2015 року № 4-к про переведення її на посаду буфетника, однак підписувати наказ відмовилась.

Відповідно до листа Головного управління Держпраці у Київській області від 22 лютого 2016 року №2/4.3-Л-1173 під час перевірки звернення ОСОБА_4 щодо можливого порушення трудових прав ВКФ «Рута» встановлено порушення частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці» щодо забезпечення достовірного обліку виконуваної працівником роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці у встановленому порядку. Встановлено порушення статті 43 Конституції України, статті 24 Закону України «Про оплату праці», частин першої, другої статті 115 КЗпП України щодо дотримання строків виплати заробітної плати працівникам. Переведення ОСОБА_4 з посади касира на посаду буфетника є незаконним, якщо відсутня згода на таке переведення.

Згідно листа Головного Управління Державної фіскальної служби у Київській області від 11 квітня 2016 року № 657/14/10-36-17-01 ВКФ «Рута» було враховано заяву ОСОБА_4 про застосування податкової соціальної пільги відповідно до статті 169 Податкового кодексу України, зроблено перерахунок за весь період застосування пільги та повернуто кошти на банківську картку.

Ураховуючи те, що доказів переведення ОСОБА_4 на посаду буфетника за її згодою відповідач не надав, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зміну формулювання підстав звільнення та внесення запису в трудову книжку про звільнення її з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України та відшкодування моральної шкоди.

Висновки судів про відмову в задоволенні інших позовних вимог ґрунтуються на встановлених обставинах у справі та на наданих сторонами доказах.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували, що позивач висуває нові позовні вимоги про стягнення належних сум при звільненні, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються висновками судів попередніх судових інстанцій.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовими рішеннями судів попередніх судових інстанцій та переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду України передбачених статтею 400 ЦПК України.

Суди розглянули дану справу в межах заявлених позивачем вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області від 28 вересня 2017 в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат