Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 464/5961/16-ц

провадження № 61-42099св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_10,

відповідач 1 - ОСОБА_11,

представник відповідача 1 - ОСОБА_12,

відповідач 2 - ОСОБА_13,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_11 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Бойко О. М. від 24 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області в складі колегії суддів Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф. від 05 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення солідарно з відповідачів на її користь 841 914 грн заборгованості за договором позики від 01 червня 2009 року та 6 890 грн судових витрат.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 01 червня 2009 року ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 29 000 євро, із зобов'язанням повернути кошти в сумі 31 030 євро через місяць. 15 січня 2009 року відповідач повернула їй 100 євро. Зазначає, що згідно статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Таким чином, у результаті отримання в позику грошових коштів для використання на споживчі цілі, боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина. Стверджує, що ОСОБА_11 свої зобов'язання не виконала, вказані кошти не повернула. Просить стягнути солідарно з відповідачів 841 914 грн заборгованості за договором позики від 01 червня 2009 року.

Заочним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 листопада 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 841 914 грн. заборгованості за договорами позики від 01 червня 2009 року та 6 890 грн судових витрат. У решті позову відмовлено.

З огляду на те, що ОСОБА_11 було прострочено виконання грошових зобов'язань перед позивачем, не виконано такі умови у встановлений строк, суд першої інстанції дійшов до висновку, що з ОСОБА_11 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 01 червня 2009 року в розмірі 841 914 грн. З огляду на те, що ОСОБА_13 не є позичальником, ні поручителем за договором позики, відсутні дані про перебування відповідачів у шлюбі, а також про отримання позики на потреби сім'ї, суд першої інстанції дійшов до висновку, що ОСОБА_13 не може нести відповідальність за даним договором позики.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_11 залишено без задоволення, рішення Сихівського районного суду м. Львова без змін.

Апеляційний суд погоджуючись з висновками місцевого суду, зазначив про те, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та правильно встановив дійсні обставини справи.

У серпні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга від ОСОБА_11 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року, у якій остання посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вищевказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що до початку розгляду апеляційної скарги, нею було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, а відтак рішення суду першої інстанції підлягало скасуванню.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому у якому заявник указує на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях надали вірну оцінку доказам справи та ухвали судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Суд установив, що 01 червня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач позичила у позивача грошові кошти в сумі 29 000 євро, які зобов'язалась повернути строком до одного місяця в сумі 31 030 євро.

ОСОБА_11 взяті на себе зобов'язання у визначений строк не виконала та отримані кошти не повернула.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_11 заявила клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності (т. 2 а.с. 55).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції відповідач посилалася на неналежність її повідомлення про час і місце розгляду справи судом та неможливість у зв'язку з цим захистити свої майнові права.

ЦПК України 2004 року, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року, лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Повідомлення про вручення поштового відправлення, яким суд першої інстанції обґрунтовує належність повідомлення ОСОБА_11 про судове засідання 24 листопада 2016 року (а. с. 73), не містить підпису відповідача про його отримання.

Таким чином, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-59цс18.

Суд апеляційної інстанції, вказуючи, що в рішенні місцевого суду зазначено про належне повідомлення ОСОБА_11 про час та місце слухання справи судом першої інстанції, не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи відповідних доказів такого повідомлення. Таким чином, апеляційний суд не врахував, що матеріали справи не містять достовірних доказів наявності у відповідача ОСОБА_11 можливості реалізувати її право на подачу заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_11 задовольнити частково.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 листопада 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані судові рішення втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило