Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 521/15258/15-ц

провадження № 61-22232св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Гарантія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області, у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Вадовської Л. М., Колеснікова Г. Я., від 22 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія»

(далі - ПрАТ «СТ «Гарантія») про стягнення суми страхового відшкодування, пені, трьох процентів річних, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 07 вересня 2012 року між нею та відповідачем був укладений договір добровільного комплексного страхування подорожуючих за програмою страхування № МВ-ПК 014295 (далі - договір) на страхування понесених витрат розміром до 30 000 євро терміном з 19 вересня 2012 року по 14 листопада 2012 року. 26 вересня 2012 року під час перебування на лікувальному курорті у Словацькій Республіці з нею стався страховий випадок, а саме: під час проходження сеансу іпотерапії вона впала з коня та отримала численні забої та травми. За медичні послуги, які були надані їй у лікарні, вона сплатила 756,39 євро. 27 вересня 2012 року позивач заявила про страховий випадок по телефону, який був зазначений у договорі від 07 вересня 2012 року. Після повернення до України 02 жовтня 2012 року позивач звернулась до відповідача із заявою про страхову подію, яка може бути визнана страховим випадком. 30 жовтня 2012 року відповідач направив на її адресу відповідь, у якій вказував про те, що ним направлено запити за місцем її відпочинку та лікування, а після отримання результатів він прийме рішення про страхове відшкодування. Проте рішення страховиком так і не було прийнято.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 64 415 грн, з яких: сума страхового відшкодування - 24 595 грн, три проценти річних - 2 416 грн, інфляційні втрати - 17 069 грн, пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання - 10 975 грн, моральна шкода -

3 000 грн, витрати на правову допомогу - 6 360 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, у складі судді

Леонова О. С., від 03 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СТ «Гарантія» на користь ОСОБА_3 суму страхового відшкодування у розмірі 24 595 грн, три проценти річних у розмірі 2 416 грн, пеню за несвоєчасне виконання зобов'язання у розмірі 10 975 грн, а також витрати на перекладача у розмірі 1 960 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час перебування позивача за кордоном з нею стався нещасний випадок. Позивач надала усі необхідні документи для виплати їй суми страхового відшкодування, але відповідач умови договору добровільного комплексного страхування подорожуючих від 07 вересня 2012 року не виконав, тому наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не надала страховику документи, необхідні для вирішення питання щодо виплати їй страхового відшкодування. Відповідач був позбавлений можливості самостійно з'ясувати обставини страхового випадку, отримати документальне підтвердження події, що зумовило неможливість прийняття рішення про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач виконала умови договору добровільного комплексного страхування подорожуючих від 12 вересня 2012 року, надала усі документи, необхідні для виплати страхового відшкодування. Відповідач протягом майже трьох років не прийняв рішення про виплату або про відмову у виплаті страхового відшкодування, що свідчить про порушення умов договору та норм чинного законодавства України.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «СТ «Гарантія» просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, належним чином оцінених апеляційним судом.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що 07 вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ПрАТ «СТ «Гарантія» був укладений договір добровільного комплексного страхування подорожуючих МВ-ПК № 014295 за програмою страхування «А-економ» щодо страхування понесених витрат розміром до 30 000 євро терміном з 19 вересня 2012 року по 14 листопада 2012 року.

За змістом пункту 1.3 розділу І частини ІІ договору страхування подорожуючих від 07 вересня 2012 року страховий випадок - подія, передбачувана договором страхування, яка відбулася під час дії договору страхування, документально підтверджена, з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику (застрахованій особі) або іншій особі, яка визначена у договорі страхування (асистанській компанії (службі).

Нещасний випадок - раптова непередбачувана подія, що не залежить від волі застрахованої особи, яка відбулась під час дії договору страхування та призвела до тілесних пошкоджень застрахованої особи або смерті.

Страховим випадком є події, перелічені у пункті 2.1.1 договору, що відбулися під час дії договору страхування та документально підтверджені, з настанням яких виникає обов'язок страховика виплатити страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 2.2.3 договору у частині страхування від нещасного випадку дія договору починається із моменту посадки застрахованої особи у транспортний засіб у пункті початку подорожі, зазначеному у договорі на туристичне обслуговування і закінчується у кінцевому пункті подорожі, зазначеному у договорі на туристичне обслуговування, при виході із транспортного засобу в Україні.

26 вересня 2012 року позивач, перебуваючи на лікувальному курорті Вишні Ружбахи (Республіка Словаччина), під час проходження сеансу іпотерапії внаслідок падіння з коня отримала множинні забої та травми. Була госпіталізована у лікарню м. Стара Любовна (Республіка Словаччина).

27 вересня 2012 року позивач повідомила про страхову подію асистентську компанію «Смайл Асістанс» за телефоном +13, який був вказаний у договорі добровільного страхування.

Згідно медичних та інших документів (виписки з Любовнянської лікарні, лікарського висновку, прибуткових касових ордерів), перекладених українською мовою, вартість наданої позивачці у зв'язку із нещасним випадком медичної допомоги становить 825,89 євро (у тому числі витрати за госпіталізацію, обстеження та лікування). Кошти у вказаній сумі позивач сплатила лікарні та швидкій медичній допомозі за рахунок власних коштів.

02 жовтня 2012 року позивач звернулась до Одеської філії

ПрАТ «СТ «Гарантія» із заявою про страхову подію по страхуванню медичних витрат подорожуючих за кордон і заявою про факт настання події, яка може бути визнана страховим випадком за договором страхування громадян від нещасних випадків, які були прийняті страховиком.

Відповідно до пункту 2.4.5.1 договору про відмову у здійсненні страхової виплати (страхового відшкодування) або прийняття рішення про відстрочку виплати, страховик письмово повідомляє застраховану особу протягом 5 (п'яти) робочих днів з викладенням мотивації прийнятого рішення або обґрунтування причин відмови.

30 жовтня 2012 року позивач отримала від ПрАТ «СТ «Гарантія» лист-відповідь № 2021-1/12 від 24 жовтня 2012 року, у якому страховик повідомив, що для з'ясування всіх обставин страхової події і підтвердження понесених позивачем витрат ними були підготовлені і відправлені за місцем її відпочинку і лікування необхідні запити. Після отримання результатів розслідування ПрАТ «СТ «Гарантія» буде негайно прийнято рішення про страхове відшкодування понесених витрат.

01 листопада 2012 року позивач звернулась із заявою до ПрАТ «СТ «Гарантія» з проханням проінформувати стосовно рішення про виплату страхового відшкодування. До листа додавались медичні та розрахункові документи, одержані позивачем у лікарні м. Стара Любовна (Республіка Словаччина), що підтверджується описом від 01 листопада

2012 року.

06 листопада 2012 року позивач отримала лист - відповідь № 24-11/12

від ПрАТ СТ «Гарантія» про необхідність надіслання документів для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування (т.1 а. с. 35).

02 червня 2013 року позивач повторно звернулась з листом до

ПрАТ «СТ «Гарантія» з проханням повідомити, в якому стані та на якому етапі знаходиться розгляд і прийняття рішення по її справі. У даному листі позивач вказувала на те, що вона неодноразово зверталась до страховика з приводу виплати страхового відшкодування у зв'язку з нещасним випадком та направляла всі необхідні документи, у тому числі оригінали квитанцій.

13 червня 2013 року позивач отримала лист № 24-06/13 від 12 червня

2013 року з проханням надіслати документи, які необхідні для розгляду питання про відшкодування медичних витрат (т. 1 а. с.38).

29 червня 2013 року позивач відправила лист директору

ПрАТ «СТ «Гарантія», в якому зазначила, що документи, запитувані у листі

№ 24-06/13 від 12 червня 2013 року були відправлені раніше (т.1 а. с. 39-40).

09 липня 2013 року позивач направила опис переданих раніше оригіналів (медичних та розрахункових) документів у ПрАТ «СТ «Гарантія» (т.1 а.с.41).

29 серпня 2013 року позивач отримала лист № 40-08/13 від 21 серпня

2013 року, у якому ПрАТ «СТ «Гарантія» просило надіслати протокол про нещасний випадок та оригінал квитанцій про сплату 756,39 євро за підписом лікаря та завірений медичним закладом, в якому проводилось лікування (медичний огляд) (т.1 а. с.42).

Відповідно до пункту 2.4.2 договору страхування подорожуючих рішення про страхову виплату або відмову у виплаті приймається страховиком протягом 5 (п'яти) робочих днів з дня отримання ним усіх необхідних документів, наданих в порядку, передбаченому умовами договору.

Пунктом 2.4.3 договору страхування подорожуючих передбачено, що страховик здійснює страхову виплату протягом 5 (п'яти) банківських днів після прийняття рішення про здійснення страхової виплати або страхового відшкодування.

При наявності підстав для сумніву щодо обґрунтованості страхової виплати страховик може відкласти рішення про виплату до отримання підтвердження або спростування цих причин на строк не більше 45 (сорока п'яти) робочих днів (пункт 2.4.4 договору).

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 988 ЦК України страховик зобов'язаний, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифікату) (частина перша статті 990 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно зі статтею 16 цього Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

За пунктом 3 частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справиу суді апеляційної інстанції) на зазначені положення закону уваги не звернув, обставини справи встановив не у повному обсязі, не конкретизував, які саме документи, необхідні для прийняття страховиком рішення за результатами розгляду заяви страхувальника, не надала позивач на підтвердження настання страхового випадку, не надав належної оцінки заявам позивача, надісланим на адресу відповідача із документами, які ним неодноразово запитувались, не звернув увагу на те, що страховик у передбачений договором страхування строк не здійснив виплату страхового відшкодування і не відмовив у виплаті страхового відшкодування з обґрунтуванням причин.

Встановивши, що позивач, у передбачений законом та договором страхування строк, здійснила усі дії та надала наявні у неї документи на підтвердження настання страхового випадку та витрат, понесених на лікування (виписка з лікарні, рахунки на медичне обстеження, квитанції

(т. 2 а. с. 11-36), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд вищезазначених обставин справи не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Пунктом 2.3.4.3 договору страхування від 12 вересня 2012 року передбачено, що страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, при відсутності поважних підстав шляхом сплати страхувальнику (застрахованій особі) неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування.

Положення договору страхування від 12 вересня 2012 року не містять розміру неустойки за несвоєчасну виплату страхового відшкодування.

У частині п'ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що в разі якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується частина п'ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-126цс14.

Суд першої інстанції на зазначені положення законів уваги не звернув та дійшов неправильного висновку про стягнення пені з відповідача у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, проте зазначені порушення суду першої інстанції не вплинули на правильність вирішення спору. Ураховуючи диспозитивність судового процесу, суд стягнув пеню у межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 213 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи та у цілому правильно вирішив спір.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 листопада 2016 року скасувати, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк