Провадження № 2/127/6116/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

06.09.2018 року Вінницький міський суд Вінницької області в складі : головуючого судді Антонюка В.В.,

при секретарі Гончаруку І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3, звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.12.2013 року, помер дядько позивача - ОСОБА_4 За життя, а саме 22 серпня 2013 року, ОСОБА_4, склав заповіт, яким заповів все своє майно де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все, що йому належало на день смерті і на що він на день смерті мав право позивачу ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про право власності від 07.05.1999 року, ОСОБА_4, його батько - ОСОБА_5 та мати - ОСОБА_6 були власниками кожен по 1/3 частки, квартири АДРЕСА_1.

Мати ОСОБА_4 ОСОБА_6, померла 15.01.2011 року і ОСОБА_4 прийняв спадщину після її смерті. Спадщина складалась із 1/3 частки квартири АДРЕСА_2.

Батько ОСОБА_4 ОСОБА_5, відповідно до рішення апеляційного суду Вінницької області від 18.10.2016 року, був визнаний безвісти відсутнім із 01.01.2008 року, тому спадщини після смерті своєї дружини ОСОБА_6, не прийняв. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.10.2011 року ОСОБА_5 було оголошено померлим. В звязку із цим, 08.06.2012 року та 05.09.2014 року, державним нотаріусом третьої Вінницької державної нотаріальної контори, видані свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідно до яких ОСОБА_4 разом із ОСОБА_2 набули право на спадщину після смерті батька ОСОБА_5 по ? частці належного йому майна кожен. Відповідно до вказаних свідоцтв про право на спадщину, спадкове майно складалося з ? частини квартири АДРЕСА_1, з якої 2/3 частки належали спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.05.1999 року, а 1/3 частка квартири вказаної вище ? частки квартири, належала ОСОБА_6, яка померла 15.01.2011 року і спадкоємцем якої був її чоловік ОСОБА_5, який не оформив своїх спадкових прав.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 03.08.2015 року, скасовано рішення Ленінського районного суду м. Вінниці про оголошення померлим ОСОБА_5 та постановлено нове рішення, яким ОСОБА_5 оголошено померлим.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2016 року, вищевказані рішення скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.06.2016 року, заяву ОСОБА_4 про оголошення померлим його батька ОСОБА_5 залишено без розгляду, оскільки суд вбачав спір про право та розяснено заінтересованим особам, що вони мають право звернутись до суду із позовом на загальних підставах.

Позивач зазначає, що на той час, спір про право було вже вирішено, оскільки рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21.05.2015 року (справа № 127/26626/14-ц), свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 та ОСОБА_4, були скасовані і цим же рішенням були встановлені обставини, що ОСОБА_3, як спадкоємиця за заповітом після смерті ОСОБА_4, набула право на 5/6 частки у спадковому майні, ОСОБА_2, як спадкоємиця за законом після оголошення померлим свого батька ОСОБА_5, набула права на ? частку належної йому на праві власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 у м Вінниці, тобто на 1/6 частки спадкового майна; - після смерті ОСОБА_6, її чоловік ОСОБА_5 спадщину не прийняв, оскільки на момент її смерті разом зі спадкодавицею не проживав, заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не надавав; - ОСОБА_4 та ОСОБА_2, після оголошення померлим їхнього батька ОСОБА_5 набули права на ? частку кожен у належній останньому на праві власності 1/3 частині квартири АДРЕСА_4; - в задоволенні позовної заяви ОСОБА_3, за зустрічним позовом про визнання права власності на усе спадкове майно їй було відмовлено із тих підстав, що вона обрала невірний спосіб вирішення такої справи.

В звязку із вказаним рішенням, позивач зверталась до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, право власності на яке було в установленому законом порядку зареєстроване за ОСОБА_4, а саме на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

02.03.2017 року, державний нотаріус Третьої Вінницької державної нотаріальної контори, видав позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане виконкомом Вінницької міської ради 07.05.1999 року, зареєстрованого КП «Вінницьке міське БТІ 01.06.2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 36802990, номер запису 653/40482 в книзі: 446.

Разом з тим, на іншу частину спадкового майна, що становить 3/6 часток квартири АДРЕСА_4, отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не має можливості, оскільки ОСОБА_4, не встиг в установленому законом порядку зареєструвати право власності на спадщину після смерті матері та батька і тому відсутні правовстановлюючі документи на це спадкове майно, що змусило позивача звернутись до суду із даним позовом та просити суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 3/6 частки квартири №122 по вул.. Андрія Первозванного (Стахурського),14 у м. Вінниці, загальною площею 49,1 кв. м., житловою площею 27,5 кв. м., які належали ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_6 та Батька ОСОБА_5

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.08.2018 року по справі № 127/14915/17 задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від31.10.2017 року скасовано заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.08.2017 року у справі № 127/14915/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та призначено справу до розгляду. Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилась, від представника позивача ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача, у разі неявки відповідача не заперечує проти винесення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду справи, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення та реєстр відправки, відстеження поштового повідомлення. Заяв та заперечень до суду не надала.

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом достовірно встановлено, що 25.12.2013 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22.04.2014 року, серії 1 АМ №285451 (а.с.5).

Відповідно до заповіту від 22.08.2013 року, ОСОБА_4, заповів усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все, що йому належало на день смерті і на що він за законом мав право ОСОБА_1, 09.12.1995 р. н. (а.с.6). Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 36611246 від 13.02.2014 року, підтверджується реєстрація спадкової справи № 55729068 після смерті спадкодавця ОСОБА_4 (а.с.7).

Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 30280853 від 24.04.2012 року, підтверджується реєстрація спадкової справи № 52724631 після смерті спадкодавця ОСОБА_5, який помер 01.12. 2011 року (а.с.8). Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що судом при винесенні заочного рішення не взято до уваги повторно виданого свідоцтва про смерть із поновленим записом, серії 1 АМ № 330425 від 28.01.2016 р., згідно якого ОСОБА_5 помер 03 серпня 2015 року суд до уваги не приймає, оскільки, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 11.05.2018 року по справі № 127/24812/17 визнано недійсним свідоцтво про смерть ОСОБА_5 від 28 січня 2016 року, серії 1-АМ № 330425, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 2. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом ( реєстр № 1-2363), видане 31 серпня 2017 року державним нотаріусом Третьої Вінницької нотаріальної контори ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири АДРЕСА_5, що належала ОСОБА_5 (а. с. 201- 202).

Згідно до Свідоцтва на право власності на житло від 07.05.1999 року, виконком Вінницької міської ради посвідчує, що квартира №122, що знаходиться по вул. Стахурського в м. Вінниці, дійсно належить ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по 1/3 частці (а.с.9).

Право власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по 1/3 частці на квартиру №122 по вул. Стахурського в м. Вінниці підтверджується також і витягом про державну реєстрацію прав, виданим КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації 01.06.2012 року та копією технічного паспорта на вказану квартиру (а.с.10 - 11).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.03.2017 року, ОСОБА_3 є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 25.12.2013 року. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із 1/3 частки квартири під №122, що знаходиться в будинку по вул. Андрія Первозванного (Стахурського), 14 в м. Вінниці (а.с.12).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визнанні у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як роз'яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживає разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 21.05.2015 року (справа № 127/26626/14-ц), свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 та ОСОБА_4, були скасовані і цим же рішенням встановлені обставини, що ОСОБА_5, не вчинив дій, передбачених ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, не прийняв спадщину після смерті дружини ОСОБА_6, а фактично спадщину після її смерті, яка складається із 1/3 частки квартири, прийняв лише її син ОСОБА_4, який вже був власником 1/3 частки квартири. Тобто, після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_5 залишився власником 1/3 частки квартири, а ОСОБА_4 прийнявши спадок, всього успадкував 2/3 частки квартири. Після набрання законної сили рішення суду про визнання ОСОБА_5 померлим, відкрилась спадщина, на яку претендувала його дочка ОСОБА_2 та його син ОСОБА_4 в рівних частках. Таким чином, ОСОБА_2 мала право на спадкування ? частки від 1/3 частки квартири, що складає 1/6 частки квартири, а ОСОБА_4, успадкувавши частку після смерті батька, всього успадкував 5/6 частки квартири. Отже, враховуючи зміст заповіту, ОСОБА_3 має право на спадщину, яка складається з 5/6 частки квартири. Вказане рішення набрало законної сили (а.с.13-16).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3, як спадкоємиця за заповітом після смерті ОСОБА_4, має право на спадщину, яка складається з 5/6 частки квартири під №122, що знаходиться в будинку по вул.. Андрія Первозванного (Стахурського),14 в м. Вінниці.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За змістом ч.ч. 1, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно ст. 50 Закону України «Про нотаріат» спір про право, оснований на вчиненій нотаріальній дії, розглядається судом у порядку позовного провадження.

Статтею 68 Закону України "Про нотаріат», пункту 4.15. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві.

П. 4.18. глави 10 розділу II цього ж Порядку встановлено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Із пояснень позивача та її представника судом встановлено, що позивач зверталась в усній формі до нотаріуса щодо оформлення спадкових прав, однак їй було повідомлено, що в разі її звернення із відповідною заявою, їй буде відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів, що в подальшому і потягло за собою звернення позивача до суду із відповідним позовом.

Ст. 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування за законом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2 442 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 442 грн. судового збору. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 41 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 16, 182, 321, 328, 392, 1216, 1217, 1218, 1223, 1258, 1266, 1268, 1269, 1297 ЦК України, ст.ст. 50, 68 Закону України «Про нотаріат», ч. ч. 1, 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", 12, 13, 19, 76-81, 141, 263-265, 280-282,288 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом на 3/6 частки квартири №122 по вул. Андрія Первозванного (Стахурського),14 у м. Вінниці, загальна площа 48,1 кв.м., житлова площа 27,5 кв. м., які належали ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 та батька ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору в сумі 2 442 грн. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1, адреса проживання: вул. ОСОБА_8, б. 14, кв. 122, м. Вінниця.

Відповідач: ОСОБА_2, адреса проживання: вул. Князів Коріатовичів, б. 157, кв. 27, м. Вінниця, паспорт серії АА 887761 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 19 листопада 1998 року.

Суддя: