АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/8676/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар Андрушків С.П.

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 27 серпня 2018 року про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_3, приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко Алла Володимирівна, Перший відділ державної виконавчої служби м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, про визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування державної реєстрації, постановлену під головуванням судді Чебан В.М.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування державної реєстрації.

Одночасно з пред'явленням позову позивач подала заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 серпня 2018 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

З метою забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування державної реєстрації накладено арешт на ? частини нежитлової будівлі літери «К», загальною площею 369,90 кв.м., вартістю 556897 грн, за адресою: АДРЕСА_1. Заборонено ОСОБА_5 та будь-яким іншим особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження спірного майна, в тому числі надавати в заставу (іпотеку), укладати договори міни.

На вказану ухвалу ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що позивач та відповідач є співвласниками спірного майна, а тому продаж частки неможливий без повідомлення інших співвласників про намір продати частку. Крім цього, позивачем не доведено, що є припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч. 1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов'язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У пункті 3 вказаної постанови зазначено, що позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Проте, зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору є визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування державної реєстрації права власності.

Отже, заявлений ОСОБА_1 позов є позовом немайнового характеру.

Крім того, за змістом ст.149 ЦПК України метою вжиття заходів забезпечення позову є гарантія виконання можливого рішення суду.

Однак, рішення про визнання свідоцтва про право власності недійсним та скасування державної реєстрації права власності не потребує примусового виконання, тому немає необхідності у забезпеченні такого позову.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову не відповідають заявленим позивачкою вимогам і помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 серпня 2018 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 жовтня 2018 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак