Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 157/448/16-ц

провадження № 61-3189 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І.М.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
представник позивача-Сокуренко Наталія Вікторівна,
відповідач-ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області у складі судді Гончарука О. Н. від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області у складі суддів: Данилюк В. А., Подолюка В. А., Шевчук Л. Я., від 27 липня 2016 року.

Встановив:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору від 05 липня 2007 року ОСОБА_7 отримав від банку кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 18 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки ОСОБА_7 не виконував належним чином умови договору, то станом на 14 квітня 2016 року він заборгував ПАТ КБ «ПриватБанк» 3 499,87 дол. США. До такої суми заборгованості входять: заборгованість за тілом кредиту - 1 499,87 дол. США; заборгованість за процентами за користування кредитом - 2 000 дол. США.

На підставі наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_7 на свою користь 3 499,87 дол. США заборгованості за кредитним договором, що за курсом 25 грн 48 коп. відповідно до службового розпорядження Національного банку України від 14 квітня 2016 року становить 89 178 грн 69 коп., у тому числі 1 499,87 дол. США - заборгованість за кредитом та 2000 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом. Також позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1 378 грн.

У травні 2016 року відповідач ОСОБА_7 подав до суду заперечення на позовну заяву з вимогою про відмову в позові через пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду з цим позовом, або закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року.

Заперечення на позовну заяву мотивоване тим, що між сторонами існував аналогічний судовий спір, за наслідками розгляду якого суд ухвалив рішення про відмову в позові. Також ОСОБА_7 зазначив, що строк дії кредитного договору між сторонами у справі закінчився разом з дією кредитної карти (постанова Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, справа № 6-14цс14), а банк звернувся до суду з цим позовом в 2016 році, після спливу трирічного строку позовної давності. Крім того, ОСОБА_7 вказав, що кредитний договір між сторонами у справі було укладено не 05 липня 2007 року, а 04 липня 2007 року (ці посилання підтверджуються доданими до позовної заяви копією заяви позичальника - а. с. 11).

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 червня 2016 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогами цього позову, і поважних причин пропуску такого строку не вказано, тому з урахуванням відповідного клопотання відповідача та положень статей 252, 256, 257, 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд дійшов висновків про необхідність відмови в позові за спливом позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 27 липня 2016 року рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи апеляційної скарги не спростували законних і обґрунтованих висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення цього позову.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 червня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 27 липня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи зробили помилкові висновки про те, що позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом безпідставні, оскільки частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів щомісяця до дня повернення позики, а в цьому випадку кредит залишився неповерненим.

Також ПАТ КБ «ПриватБанк» вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо преюдиційного значення для цієї справи обставин, встановлених рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 09 квітня 2015 року, справа № 157/71/15-ц, яким відмовлено в позові банку до відповідача про стягнення кредитної заборгованості за спливом строку позовної давності, оскільки попередній спір між сторонами вирішувався судом за інший відмінний від цієї справи період існування заборгованості за процентами за користування кредитом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 листопада 2016 року, крім іншого, відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу сторони не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками після спливу передбаченого договором строку кредитування.

Та обставина, що 05 липня 2009 року закінчився термін дії кредитного договору, укладеного між сторонами у справі 04 липня 2007 року, підтверджується встановленими Кмінь-Каширським районним судом Волинської області обставинами при вирішенні іншої справи № 157/71/15-ц між цими самими сторонами з приводу правовідносин за одним і тим самим кредитним договором (а. с. 100, 101). Відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року вказані обставини не є предметом доказування при розгляді цієї справи, а за правилами частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має підстав вважати помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо дати закінчення терміну дії кредитного договору між сторонами у справі.

З урахуванням вимог та посилань касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» оскаржує судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у позові банку про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, нарахованих за період з 04 травня 2013 року до 04 травня 2016 року, в розмірі 1 792,36 дол. США (еквівалент 45 167 грн 47 коп.). Банк вважає, що строк позовної давності за цими вимогами позову не пропущено, оскільки правовідносини між сторонами з приводу сплати процентів за кредитом тривають.

З такими обґрунтуваннями особи, яка подала касаційну скаргу, погодитися не можна у зв'язку з нижченаведеним.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до вимог першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суди попередніх інстанцій встановили, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору від 04 лютого 2008 року не передбачено нарахування процентів за користування кредитом та інших платежів після закінчення строку дії договору.

Відповідно, у межах строку кредитування, до 05 липня 2009 року, відповідач повинен був повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти за користування ним. Починаючи з 05 липня 2009 року відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення позивачем вимоги повернути всю заборгованість за договором, термін дії кредитування закінчився.

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналогічних правових висновків дійшла ВеликаПалати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, зокрема, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Колегія суддів Верховного Суду при перегляді цієї справи (№ 157/448/16-ц) не бачить підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12.

З огляду на вказане посилання касаційної скарги на те, що банк має право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом, є безпідставними.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позивач звернувся до суду з цим позовом у травні 2016 року, тобто після спливу і загальної, і спеціальної позовної давності з моменту закінчення терміну дії кредитного договору. Отже, висновки судів попередніх інстанцій про сплив позовної давності за вимогами позивача, включаючи вимогу про стягнення процентів, по суті є правильними.

За таких обставин оспорювані в касаційному порядку судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідно до статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 27 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська