АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/39339/17 Головуючий у 1-й інстанціїсуддя: Волошина В.О.

06 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року за клопотанням ОСОБА_1, ОСОБА_2 про закриття провадження в частині позовних вимог в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 та просили встановити порядок володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 та допоміжними приміщеннями між сторонами наступним чином:

- виділити у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 окрему житлову кімнату, площею 16,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 з прилягаючим до неї балконом;

- виділити у користування ОСОБА_3 окрему житлову кімнату, площею 19,9 кв.м. у вказаній квартирі;

- допоміжні приміщення: кухню, площею 7,1 кв.м., ванну кімнату площею 3,1 кв., вбиральню площею 1,5 кв.м, коридор площею 6,9 кв.м., комору площею 1,3 кв.м., залишити у спільному користуванні сторін.

Стягнути з відповідача на користь позивачів судовий збір.

20.06.2018 представник позивачів ОСОБА_4 в судовому засіданні заявила усне клопотання про відмову від частини позовних вимог щодо виділення балкону у користування позивачам в квартирі АДРЕСА_1.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.06.2018 провадження по справі закрито в частині позовних вимог про виділення в користування сторони позивачів балкону в квартирі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7273/2018
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять ухвалу суду скасувати та постановити нову про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів вказують, що відмова позивачів від частини вимог щодо виділення балкону в користування є необґрунтованою, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таких вимог в позовній заяві не заявляли.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначила, що балкон був об'єктом спору, який позивачі просили виділити їм в індивідуальне користування та від вимог, яких останні відмовились.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просили її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 заперечували проти апеляційної скарги та просили останню залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження в частині позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що представник позивачів відмовився від позовних вимог в частині щодо виділення балкону у користування позивачам, а тому відсутні підстави для неприйняття такої відмови.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов'язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог).

Частиною 3 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Матеріали справи свідчать, що у жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 та просили, зокрема виділити у користування позивачам окрему житлову кімнату, площею 16,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 з прилягаючим до неї балконом(а. с. 3-5).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 20.06.2018 представник позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 заявив усне клопотання про відмову від позовних вимог в частині вимог щодо виділення балкону у користування позивачам в квартирі АДРЕСА_1, з огляду на те, що площа балкону не відноситься до житлової площі, а тому не повинна враховуватися при вирішенні питання щодо встановлення порядку користування квартирою та просила суд його задовольнити. ОСОБА_1, яка є також представником ОСОБА_2, клопотання представника підтримала та просила суд його задовольнити (а. с. 86-88).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Враховуючи, що представник позивачів був наділений повноваженнями щодо відмови від частини позовних вимог та, приймаючи до уваги вищевикладені обставини, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог про виділення в користування сторони позивачів балкону в квартирі правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмова позивачів від частини вимог щодо виділення балкону в користування є необґрунтованою, оскільки таких вимог в позовній заяві вони не заявляли, спростовуються матеріалами справи та підтверджено стороною позивачів при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що балкон не є складовою квартири та щодо нього немає потреби встановлення порядку користування, у зв'язку з чим балкон не є предметом спору, від якого може бути відмовлено не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.

Згідно з п. 9 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 № 417-VIIIвстановлено, що частка співвласника - частка, котра становить площу квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир і нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до Додатку В Наказу Держбуду України від 18.05.2005 N 80 ЖИТЛОВІ БУДИНКИ. ОСНОВНІ ПОЛОЖЕННЯ ДБН В.2.2-15-2005 передбачено, що загальну площу квартир визначають як суму площ усіх приміщень квартири (за винятком вхідних тамбурів в одноквартирних будинках), вбудованих шаф і літніх приміщень, підрахованих із такими знижувальними коефіцієнтами: - для балконів і терас - 0,3; - для лоджій - 0,5; - засклених балконів - 0,8; - веранд, засклених лоджій і холодних комор - 1,0.

Балкон- виступаюча із площини стіни фасаду обгороджена площадка, що слугує для відпочинку влітку(Додаток Б).

Отже, до загальної площі квартири також включається площа балконів.

За наведеного, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10.09.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк