Справа №489/3471/17 16.08.2018
Провадження №22-ц/784/1291/18
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року м. Миколаїв

справа № 489/3471/17-ц

Апеляційний суд Миколаївської області в складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Адрієнко Л.Д.,

переглянувши в апеляційному порядку без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України

м. Миколаєва Миколаївської області

(третя особа - Головне управління Державної

казначейської служби України в Миколаївській області )

про стягнення інфляційний втрат та трьох процентів річних

за апеляційною скаргою

Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України

м. Миколаєва Миколаївської області

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва ухвалене 18 червня 2018 року суддею Тихоновою Н.С., в приміщенні цього ж суду (повний текст судового рішення складено цього ж дня),

У С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Інгульського ОУ ПФУ м. Миколаєва Миколаївської області (далі - УПФУ) про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних внаслідок невиконання грошового зобов'язання.

Позивач зазначав, що постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2016 року з Управління пенсійного фонду України в Корабельному районі м. Миколаєва, правонаступником якого є УПФУ, на його користь стягнуто 61 340 грн. одноразової грошової допомоги при призначенні пенсії. Судове рішення виконане 15 травня 2017 року.

Посилаючись на те, що зобов'язання по виплаті зазначеної суми виникло у відповідача у грудні 2015 року, але не було виконано вчасно внаслідок незаконних дій, ОСОБА_2 просив стягнути з УПФУ за період з 10 грудня 2015 року по 15 травня 2017 року відповідно до статті 625 ЦК 12404,95 грн. втрат від інфляції та 2632 грн. трьох процентів річних за порушення грошового зобов'язання, а всього 15034,95 грн.

Представник УПФУ позов не визнав, посилаючись на відсутність підстав для застосування правил статті 625 ЦК за період до набрання рішеннями про стягнення винагороди законної сили, та наявність правовідносин, що регулюють виконання судового рішення.

Представник третьої особи участі у судових засіданнях не приймав, за наданими поясненнями заперечував участь органів казначейської служби у спірних правовідносинах.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2018 року позов задоволено частково, з УПФУ на користь ОСОБА_1 стягнуто 13 916, 56 грн. втрат від інфляції та трьох процентів річних.

В апеляційній скарзі УПФУ просив рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову, посилаючись на ті ж обставини, якими заперечував позов.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подав.

Переглянувши справу за наявними в ній та доданими доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з правочинів, результатів діяльності, заподіяння шкоди, юридичних фактів, актів цивільного законодавства, актів відповідних органів, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, зобов'язання можуть виникати з рішення суду (стаття 11 ЦК).

Грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Таке визначення грошового зобов'язання випливає зі змісту статей 524, 533-535 ЦК та статті 1 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Відповідно до статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначена норма розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК та визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання. Дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України (справа № 6-113цс11) та підтримана Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року (справа № 758/1303/15-ц).

З матеріалів справи вбачається, що при призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 набув право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7.1 Прикінцевих положень Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 9 грудня 2015 року ОСОБА_1 отримав відмову органу ПФУ у нарахуванні та виплаті грошової допомоги.

Постановою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2016 року бездіяльність УПФУ в Корабельному районі м. Миколаєва визнана протиправною, з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто 61 340 грн. грошової допомоги (а.с. 45).

Ухвалою судді Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 березня апеляційну скаргу повернуто відповідачеві, а ухвалою від 4 травня 2017 року - відмовлено у відкритті апеляційного провадження. Ухвалою судді ВАСУ від 9 серпня 2017 року відмовлено у відкритті касаційного провадження (а.с. 46-49).

Присуджені судом кошти ОСОБА_1 отримав 15 травня 2017 року.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції виходив з того, що УПФУ (як правонаступник) мав обов'язок виплатити грошову допомогу ОСОБА_1 та відмовився його виконувати у грудні 2015 року.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов'язання з виплати одноразової грошової допомоги у сумі 61340 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних за весь період невиплати допомоги, тобто з 10 грудня 2015 року по 15 травня 2017 року.

Висновки суду відповідають обставинам справи та нормам цивільного законодавства, зокрема тлумаченню та застосуванню правил статті 625 ЦК.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апелянта про те, що підставами позову ОСОБА_1 є відшкодування майнової шкоди, яка вже була відшкодована, а тому стягнута судом сума є підставою подвійної відповідальності.

Наведена відповідачем правова позиція Верховного Суду України (справа № 344/14628/15ц) стосується інших обставин та інших правовідносин (право на відшкодування як майнової шкоди тих коштів, які присуджені особі як недоплачена пенсія попереднім судовим рішенням, але не виплачені боржником).

Підставами позову ОСОБА_1 є право на отримання інфляційних втрат та процентів, передбачених статтею 625 ЦК, як особливого виду санкцій за прострочення грошового зобов'язання, які являють собою міру цивільно-правової відповідальності.

Не можуть вважатись переконливими і посилання УПФУ на те, що зобов'язання органів ПФУ виникло на підстав постанови Корабельного районного суду м. Миколаєва від 8 листопада 2016 року про стягнення грошової допомоги, а після цього правовідносини між сторонами перейшли у сферу дії виконавчого законодавства і правила статті 625 ЦК до цих правовідносин не застосовуються.

Ці доводи були предметом оцінки судом першої інстанції, який дійшов вірного висновку про те, що зобов'язання пенсійних органів виникло на підставі акту законодавства (Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування») зі встановленням певних юридичних фактів (призначення пенсії, спеціальний стаж тощо). Судове рішення лише підтвердило наявність зобов'язання, внесло визначеність, та встановило факт його протиправного невиконання.

До того ж вимоги ОСОБА_1 пов'язані з невиконанням протягом певного часту грошового зобов'язання, не з невиконанням судового рішення, як то мало місце у справах, рішення в яких наведено апелянтом як приклад застосування Верховним Судом України правил статті 625 ЦК.

Таким чином, доводи апелянта не спростовують основні висновки суду та не доводять порушення ним норм матеріального та процесуального права.

Колегією суддів обговорено і питання юрисдикції даного спору та застосована правова позиція Великої палати Верховного Суду, що справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК заходів відповідальності за порушення грошового зобов'язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов'язання є суб'єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб'єктного складу у порядку цивільного (господарського) судочинства (пункт 29 постанови від 11 квітня 2018 року, справа № 758/1303/15-ц).

Підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська