Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.08.2018 Справа №607/14032/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого Грицака Р.М.

за участю секретаря Чех Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача та представника

відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_7 газета», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_7 газета», ОСОБА_3, ОСОБА_4 в якому просить визнати такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність, принижують ділову репутацію ОСОБА_1 відомості опубліковані у статті від 28 червня 2017 року засобом масової інформації «ОСОБА_7 газета» №25 під заголовком «Місток через річку в Жуківцях для…голови суду!», автор анна МЯТКА. В обгрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що у вказаній статті стверджується: У нас мальовнича природа, тому сільський голова із своїм другом, головою районного суду ОСОБА_8 пригледіли для себе гарну місцину. Усі в селі знають, що вони купили садибу в лісочку, хоча ця нерухомість в жодного не фігурує в електронній декларації, очевидно, записали на підставних осіб, - каже сільський депутат ОСОБА_4.; А якось голова виніс на сесію питання щодо виділення там двох гектарів (!) землі мешканцю села ОСОБА_9, а депутати дозволили. Коли односельці запитали щасливого власника гектарів, навіщо йому стільки землі, він не міг стримати здивування. Виявляється, чоловік навіть не здогадувався про це. Ось такі дива відбуваються у селі й ніхто не може нічого вдіяти, бо сільський голова ігнорує думку громадян.; У сільського голови не найкраща репутація, був активним у буремні 90-ті, нині продовжує чинити свавілля, до того всього ображає людей.; Захотів трубу - викопав. Звісно, не забрав її собі до дому, але керується все ж власними інтересами. Багато чого можна змінити навіть у нашому маленькому селі,...тільки б громада не була байдужою, а в кріслі голови сиділа порядна людина, а не пройдисвіт, який догоджає суддям та прокурорам. Проте позивач стверджує, що розповсюджена відповідачами інформація є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. А тому просить, щоб вищезазначена інформація була спростована відповідачами у такий спосіб, яким була поширена. Також зазначає, що роповсюджуючи недостовірну інформацію, відповідачі намагаються переконати значну кількість громадян в незаконних, корисливих, меркантильних мотивах діяльності позивача, тому, очевидно, що відомості наведенні та поширенні у статті щодо моральних, професійних якостей позивача є негативними, образливими, принизливими та такими, що не відповідають дійсності, що в цілому завдає непоправної шкоди діловій репутації позивача. Крім того зазначає, що після опублікування вищевказаної неправдивої та негативної інформації йому завдана моральна шкода, яка виражається у душевних стражданнях. В зв'язку з приниженням честі, гідності, а також ділової репутації через поширення зазначеної вище інформації у нього погіршився стан здоровя і він змушений був лікуватися в медичному закладі - Лановецькій комунальній центральній районній лікарні з 04.07.2017 року по 19.07.2017 року з діагнозом гіпертонічна енцефалопатія 1 ступеня з цефалічними і вестибулярними пароксизмами та нести в зв'язку із лікуванням матеріальні витрати в сумі 4 588,5 грн. Тому просить стягнути з відповідачів понесені ним витрати на лікування, а також компенсацію за моральну шкоду в розмірі 50 000 (пятдесять тисяч) гривень.Також просить покласти на відповідачів понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн. та судовий збір в розмірі 2800 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити у повному обсязі. Також суду пояснив, що оспорювана ним інформація розміщена у газеті за ініціативою відповідача ОСОБА_4 і метою помсти йому, оскільки вони перебували у відносинах та мають спільну дитину, однак їх стосунки не склалися. Представник позивача адвокат ОСОБА_2 позов підтримала з підстав і мотивів наведених у ньому та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «ОСОБА_7 газета» ОСОБА_3 в судовому засіданні позову не визнала та подала письмове заперечення в якому зазначила, що позовна заява за змістом не відповідає вимогам ст. 3 ч. 1, ст. 4, ст. 6 ч.1, ст. 8, ст. 12, ст. 42 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» (зі змінами та доповненнями № 2119-VIII від 22.06.2017) та Закону України «Про місцеві вибори» (№ 1851-VIII від 09.02.2017) ЦК України у звязку з обставинами, які повністю виключають порушення будь-яких прав позивача, виходячи із публічності його посади та вчиненого поступку, що викликав осуд та нарікання мешканців села Жуківці Лановецького району, котре підпорядковане Бережанській сільській раді. Відомості стосовно обставин, викладених у публікації «Місток через річку в Жуківцях для... голови суду» в «НОВІЙ ОСОБА_7 газеті» за 28 червня-5 липня № 25 (858), є справедливими й такими, що не ображають честь, гідність та ділову репутацію голови Бережанської сільської ради ОСОБА_1. У публікації висвітлено факти, які встановлено у процесі їх перевірки і надані депутатом Бережанської сільської ради ОСОБА_4, а також мешканцями села Жуківці. Публікація в газеті носить характер оціночних суджень, справедливої критики. Сільський голова є особою публічною і викладене у публікації стосується його як представника влади, тому його позовні вимоги не базуються на Законі. Не ображено у будь-який спосіб п. Михащука В.П. і як громадянина, оскільки будь-де у публікації не вказано на те, що є предметом позову в суді. Позивач, як особа публічна, подавши позовну заяву, не навів у ній доказу ображено його особу. Мешканці села Жуківці мають право вказати голові сільської ради як представнику місцевої влади на недоліки у його роботі, зокрема, на те, що голова не мав будь-яких підстав забрати трубу і на свій розсуд перемістити міст на інше місце села. Вчиняючи такі дії сільський голова не звернув уваги на те, що труба була встановлена у попередньому місці ще в радянські часи та служила містком для мешканців села, що вона не перебуває на балансі сільської ради, а отже, належить громаді, яка і вправі нею розпоряджатися. В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позову не визнала та подала суду письмовий відзив на позов в якому зазначила, що згідно Закону України « Про інформацію », ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Тобто висловлювань які не містять фактичних даних , зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, які містять фактичні дані, з огляду на використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведеності їх правдивості. Інформація що висвітлена в оспорюваній позивачем статті, являється оціночними судженнями, гіперболічними виразами, з сатиричною окраскою ....і не містять будь яких образ чи наклепів. Висвітлена інформація була перевірена в тому числі і правоохоронними органами та відповідає дійсності, оскільки труба, без будь яких правових підстав, переміщена сільським головою ОСОБА_1 в інше, не погоджене з громадою села місце. А встановлена ця труба була саме жителями села Жуківці, а не головою села ОСОБА_1 який став діяти на свій розсуд, не маючи рішення загальних зборів села. Також зазначає, що запросивши ЗМІ вона діяла не як приватна особа, як депутат місцевої ради в інтересах виборців жителів села, які уповноважили її на цей крок та виключно з метою вказати ОСОБА_1, як посадовій особі на його недоліки у роботі. Матеріал розміщений у газеті стосується позивача виключно як голови сільської ради, а не як громадянина ОСОБА_1, як приватної особи. В задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав:

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 є Бережанським сільським головою Лановецького району Тернопільської області. Згідно довідки МВС України станом на 12.07.2017 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 до кримінальної відповідальності не притягувався. 2016 року ОСОБА_7 обласною радою нагороджено грамотою Бережанського сільського голову Лановецького району Тернопільської області - ОСОБА_1. Рішенням №17 виконавчого комітету Бережанської сільської ради Лановецького району Тернопільської області від 10.05.2017 року вирішено: перенести металеву трубу, яка знаходиться по вул. Жовтнева та не використовується громадою села, на побудову переїзду через річку Свинорийка на території пасовища с. Жуківці. Контороль за виконанням рішення покласти на сільського голову ОСОБА_1 28 червня 2017 року друкованим засобом масової інформації «ОСОБА_7 газета» №25 опубліковано статтю під заголовком «Місток через річку в Жуківцях для…голови суду!», автор анна МЯТКА. У вказаній статті зазначено: «У нас мальовнича природа, тому сільський голова із своїм другом, головою районного суду ОСОБА_8 пригледіли для себе гарну місцину. Усі в селі знають, що вони купили садибу в лісочку, хоча ця нерухомість в жодного не фігурує в електронній декларації, очевидно, записали на підставних осіб, - каже сільський депутат ОСОБА_4.; А якось голова виніс на сесію питання щодо виділення там двох гектарів (!) землі мешканцю села ОСОБА_9, а депутати дозволили. Коли односельці запитали щасливого власника гектарів, навіщо йому стільки землі, він не міг стримати здивування. Виявляється, чоловік навіть не здогадувався про це. Ось такі дива відбуваються у селі й ніхто не може нічого вдіяти, бо сільський голова ігнорує думку громадян.; У сільського голови не найкраща репутація, був активним у буремні 90-ті, нині продовжує чинити свавілля, до того всього ображає людей.; Захотів трубу - викопав. Звісно, не забрав її собі до дому, але керується все ж власними інтересами. Багато чого можна змінити навіть у нашому маленькому селі,...тільки б громада не була байдужою, а в кріслі голови сиділа порядна людина, а не пройдисвіт, який догоджає суддям та прокурорам. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 Постанови від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Верховний суд України у пункті 18 Постанови Пленуму № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Положеннями ст.277 ЦК України визначений загальний порядок доказування у такій категорії справ. Законодавцем було виключено з вказаної статті частину статті, яка покладала обов'язок на особу доказувати правдивість негативної інформації, поширеної такою особою. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Як вбачається з пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» (далі Постанова Пленуму), вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Відповідно до ч. 5 п. 15 вищевказаної Постанови, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ОСОБА_10 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria). Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48).

Також, слід зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тома проти Люксембургу» заява N 38432/97 від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, .. серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не слід передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для того, щоб це зробити (п.58 рішення). Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Європейської Конвенції з прав людини застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Як передбачено в статті 10 Конвенції, ця свобода має винятки, які проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (рішення від 23.09.1994 у справі Jersild v. Denmark, рішення у справі Janowski v. Poland, рішення від 25.11.1999 у справі Nilsen &aол;aua; Johnsen v. Norway, рішення від 29.02.2000 у справі Fuentes Bobo v. Spain, рішення від 10.08.2006 у справі Ляшко проти України). Тож право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено у ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст.9 Конституції України є частиною законодавства України. Тому, в даному випадку слід врахувати і роз'яснення, які містяться в п.21 Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", а саме: при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_11 Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Кваліфікуючи подану відповідачами широкому загалу читачів інформацію щодо позивача, суд вважає, що вказана інформація не має характеру фактологічної (ствердної), а є суб'єктивною думкою та поглядом автора на подію, суб'єктивною оцінкою того, що відбувається, вільним трактуванням дій позивача. Вказані висловлювання відповідачів є оціночним судженням, оскільки вони не містять у собі точну юридичну оцінку фактів, що висвітлюються. Висловлювання своєї позиції з таких обставин є по суті правом відповідачів на доведення своєї точки зору до аудиторії читачів. Журналістом було використано оціночні судження з використанням матеріалів, що становить суспільний інтерес та набули статусу загальновідомого. На думку суду, позивачем в судовому засіданні не доведено, що уся поширена відповідачами у викладеному ними тексті, у наведеному контексті, в цілому порушує особисті немайнові права позивача або завдала шкоди його особистим немайновим благам, а оціночні судження спростуванню не підлягають. Також слід зазначити, що позивач повинен усвідомлювати значення свого публічного статусу бути готовим до критики його дій, в тому числі негативної та належно сприймати таке ставлення. Тож, оскільки судом не встановлено сукупності усіх чотирьох обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача відсутні. Відтак, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобовязання відповідача опублікувати спростування вказаної вище інформації щодо позивача, оскільки підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання інформації недостовірною суд не вбачає. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Враховуючи вищенаведене, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів, які дають підстави для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. У зв'язку з цим не підлягає задоволенню, як похідна, вимога про відшкодування моральної шкоди, оскільки судом не встановлено порушень прав позивача, що відповідно до ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування. Також слід відмовити в задоволенні вимог про стягнення компенсації понесених позивачем витрат на лікування, а також на правову допомогу за безпідставністю позовних вимог. В силу ст. 141 ЦПК України, у звязку з відмовою у задоволенні позову у повному обсязі, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного вище, керуючись Постановою Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст. 23, 275 - 277 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 102-104, 113, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, - ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_7 газета», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність, принижують ділову репутацію ОСОБА_1 відомості опубліковані у статті від 28 червня 2017 року засобом масової інформації «ОСОБА_7 газета» №25 під заголовком «Місток через річку в Жуківцях для…голови суду!», автор анна МЯТКА та стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне скарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складений 07 вересня 2018 року.

Головуючий суддяОСОБА_10