Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 639/6817/16-ц

провадження № 61-30275св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «Естейт-сервіс»

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 рокуу складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А., та касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року, у складі судді Труханович В. В., та рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості Естейт-сервіс» (далі - ТОВ « Агентство нерухомості Естейт-сервіс»), третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П., про визнання договору іпотеки припиненим, зняття заборони на відчуження, визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 18 вересня 2008 року, як засіб забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, посвідченим в цей же день приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 3115, укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за умовами якого вона передала під заставу квартиру АДРЕСА_1, належну їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого президентом біржі нерухомості та основних фондів «Україна» від 12 квітня 1997 року за реєстраційним № Н7-143м. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 3117.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 червня 2016 року у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_9, про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за заявою ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року відмовлено.

Крім того, 06 червня 2016 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Агентство нерухомості Естейт-сервіс» укладено договір купівлі-продажу на підставі застереження в іпотечному договорі про можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу будь-якій особі-покупцю, відповідно до умов якого ОСОБА_5 від імені іпотекодавця - ОСОБА_4 передав, а ТОВ «Агенство нерухомості Естейт-сервіс» прийняло у власність квартиру АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 4486.

Посилаючись на те, що основне зобов'язання фактично є припиненим, ОСОБА_4 просила визнати припиненим договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. . за реєстровим № 3117; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 4486; зняти заборону відчуження вказаного майна, накладену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 3118.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненим договір від 18 вересня 2008 року про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. та зареєстрований у реєстрі за № 3117.

Знято заборону відчуження нерухомого майна на квартиру АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. та зареєстрований у реєстрі за № 3118.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 06 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Агентство нерухомості Естейт-сервіс», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. та зареєстровано в реєстрі за номером 4486 та повернуто сторони правочину в первинний стан.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 вересня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 3117 фактично припинив дійсність 19 листопада 2011 року на підставі частини 4 статті 3 Закону № 898-1У.

Ухвалюючи рішення про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 4486, недійсним, суд першої інстанції виходив із того, що набувач є недобросовісним, а тому є підстави для застосування реституції, що включає скасування державної реєстрації договору та зняття заборони відчуження предмета іпотеки.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Заочне рішення суду першої інстанції змінено.

В задоволенні позову ОСОБА_4 в частині визнання договору іпотеки припиненим та зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1, накладеної приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 3118, відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки факту виконання основного зобов'язання з боку позивача не встановлено, що згідно з положеннями Закону від 05 червня 2003 року № 898-IV (з наступними змінами) «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) є однією з підстав припинення іпотеки, висновок суду першої інстанції про припинення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 3117, та зняття заборони на відчуження квартири АДРЕСА_1, накладеної приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 3118, є помилковим.

Крім того, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу та зауважив, що з огляду на те, що в позові про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено, тому ОСОБА_5 не мав права відчужувати ТОВ «Агентство нерухомості Естейт-сервіс» спірне майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1 з урахуванням преюдиційності для даних правовідносин рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року, залишеного без змін ухвалами Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року.

30 жовтня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що апеляційний суд залишив поза увагою, що наявність судових рішень у іншій справі, якими відмовлено відповідачеві ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, свідчить як про припинення первісного зобов'язання, так і про припинення договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

15 листопада 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині вирішення питання про визнання договору купівлі-продажу іпотечного майна недійсним скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції, в частині позовних вимог ОСОБА_4, у задоволенні яких було відмовлено, рішення апеляційного суду залишити без змін.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що він на адресу боржників направляв вимоги про повернення боргу за договором позики, проте які були залишені боржниками без задоволення. Оскільки боржники грошові кошти йому своєчасно не повернули, він змушений був скористатись своїм правом іпотекодержателя, передбаченого умовами пункту 1 іпотечного договору та на підставі цього застереження продав спірне іпотечне майно.

Апеляційний суд, не навівши жодних доводів безпідставно вийшов за межі доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених позивачем у суді першої інстанції, вдався до повторної переоцінки доказів. Апеляційний суд не мав права фактично повторно визнавати договір купівлі-продажу іпотечного майна недійсним, але з інших підстав, які позивачем не заявлялись і які не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Разом з цим апеляційний суд не звернув уваги на висновок Верховного Суду України про те, що за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Інші учасники судового процесу не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 29 липня 2008 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 20 квітня 1997 року № Н7-143.

18 вересня 2008 року між ОСОБА_4 (іпотекодавець) та ОСОБА_5 (іпотекодержатель) було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. та зареєстрований у реєстрі за № 3117.

Пунктом 3 договору передбачено, що цей договір укладено як засіб забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. 18 вересня 2008 року, за реєстровим № 3115, відповідно до якого іпотекодавець повинен був повернути іпотекодержателю валютні цінності у сумі 32 400 доларів США не пізніше 18 листопада 2008 року.

Предметом іпотеки є: квартира АДРЕСА_1. (п. 2 договору).

Також судами встановлено, що 24 лютого 2015 року представник ОСОБА_5 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Предметом цього позову було стягнення заборгованості за договором позики від 18 вересня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. на суму 32 400 доларів США, а також звернення стягнення на предмет іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 вересня 2008 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року було залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 червня 2016 року у допуску до провадження справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення суми боргу за договором позики, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за заявою ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 вересня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 24 грудня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 березня 2016 року було відмовлено.

06 червня 2016 року між ОСОБА_5 (продавець) та ТОВ «Агентство нерухомості Естейт-Сервіс» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, що укладається на підставі застереження у іпотечному договорі про можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу будь-якій особі-покупцю, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П., реєстровий №4486.

Пунктом 1.3 договору купівлі-продажу передбачено, що право продажу квартири виникло у ОСОБА_5 у зв'язку із порушенням умов договору позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ОСОБА_8 18 серпня 2008 року на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку», а також застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя від 18 серпня 2008 року.

Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 цього Закону).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням, цей Закон не передбачає.

Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозв'язку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, Верховний Суд України дійшов такого висновку, що сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 05 липня 2017 року № 6-1840цс17.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання договору іпотеки припиненим та зняття заборони на відчуження та відмовляючи в цій частині у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що факт відмови судом у задоволенні позову ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором внаслідок пропущення строку позовної давності не є підставою для припинення іпотеки в розумінні абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині визнання договору іпотеки припиненим та зняття заборони на відчуження постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору іпотеки припиненим та зняття заборони на відчуження ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводами касаційної скарги ці висновки не спростовуються.

Разом з цим, не можна погодитись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу, оскільки вирішуючи спір у цій частині, суд першої інстанції не визначився правильно з характером спірних правовідносин, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про задоволення цих позовних вимог.

Суд першої інстанції не перевірив належним чином підстав позову з якими позивач звернулась до суду за захистом свого порушеного права, зокрема, позивач просила визнати оспорюваний договір недійсним з підстав, передбачених статтею 229, 230 ЦК України, натомість суд першої інстанції ці обставини залишив поза увагою та застосував також до спірних правовідносин положення статті 216 ЦК України, яку позивач не заявляла, чим фактично вийшов за межі позовних вимог. Уточнень позовних вимог або змін до них, які б заявляла позивач в суді першої інстанції матеріали справи не містять.

Поза увагою суду першої інстанції залишився зміст оспорюваного договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а саме, пунктом 6 цього договору передбачено, що право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя при невиконанні іпотекодавцем зобов'язання по поверненню позики за договором позики (але не раніше 18 грудня 2008 року), або достроково - згідно з правилами пункту 2 договору позики. Право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя після вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі позики, який визначить суму, належну до стягнення.

Суд першої інстанції не перевірив належним чином чи було іпотекодержателем вчинено певні дії щодо дотримання вимог пункту 6 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки відомостей про вчинення нотаріусом виконавчого напису на договорі позики, копія якого надана позивачем, матеріали справи не містять, та таких обставин відповідачем ОСОБА_5 не спростовано.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, помилки суду першої інстанції в цій частині не виправив та погодився з висновками суду, залишивши рішення суду в цій частині без змін.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення сторін в первинний стан, судом не встановлені, судові рішення у цій частині не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування у цій частині із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення сторін в первинний стан підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з'ясованих обставин справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості Естейт-сервіс», третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук СергійПавлович, про визнання договору іпотеки припиненим та зняття заборони на відчуження залишити без змін.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство нерухомості Естейт-сервіс», третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук СергійПавлович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та повернення сторін в первинний стан скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
С. О. Погрібний
Г. І. Усик