Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 681/495/17

провадження № 61-15283св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Полонського районного суду Хмельницької області в складі судді Горщака А. Г. від 28 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області в складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Корніюк А. П., Талалай О. І. від 14 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (який у подальшому було уточнено) до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яке перейменовано у акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення процентів на банківський вклад і пені.

Свої вимоги позивач мотивував, що 29 жовтня 2012 року він уклав з банком депозитний договір, за умовами якого він передав останньому 20 500 дол. США строком на 12 місяців під 10% річних. Відповідач відмовився повернути йому вклад на першу вимогу, унаслідок чого ці кошти були стягнуті з відповідача за судовим рішенням. З 01 березня 2014 року банк не виплачує йому проценти на банківський вклад і відмовляється повернути депозит, а тому в силу положень частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач має сплатити йому пеню за весь час прострочення виконання зобов'язання, тобто за період з 01 березня по 01 вересня 2014 року, з 04 червня 2015 року до 27 лютого 2017 року включно. У зв'язку із цим, ОСОБА_1 просив суд стягнути з банку на свою користь 6 137, 34 США процентів і 1 377,60 дол. США.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2017 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті відсотків за депозитним договором від 29 жовтня 2012 року в розмірі 6 137, 34 дол. США, що еквівалентно 164 726 грн 21 коп.; за прострочення виплати депозиту та нарахованих 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в сумі 1 377, 60 дол. США, що еквівалентно 36 974 грн 78 коп. Вирішено питання про судовий збір.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що відповідач не виконав зобов'язання за договором банківського вкладу, а тому з нього на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню проценти і пеня.

Постановою апеляційного суду Хмельницької області від 14 березня 2018 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2017 року в частині розміру пені та судових витрат змінено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 6 137,34 дол. США процентів на банківський вклад і 14 785 грн 50 коп. пені. Вирішено питання про судовий збір. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, змінюючи рішення місцевого суду виходив із того, що стягнення пені необхідно проводити в межах строку позовної давності, про застосування якої просив відповідач.

У березні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 14 березня 2018 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій задовольняючи позов, положення частини першої статті 158 та статті 1061 ЦК України у спірних правовідносинах застосували неправильно та дійшли помилкового висновку про те, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором (10% річних), не врахувавши, що договором не визначено розмір ставки процентів за користування депозитом у разі закінчення терміну його дії та неналежного виконання грошового зобов'язання за ним. Суди безпідставно не застосували норму статті 1070 ЦК України та не врахували, що з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що 29 жовтня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір (Вклад «Стандарт, 12 міс.») (далі - договір), за умовами якого ОСОБА_1 передав, а банк прийняв грошові кошти (вклад) в сумі 20 500 дол. США на строк 366 днів, а саме до 29 жовтня 2013 року включно, під 10% річних. Мінімальний строк вкладу - 6 місяців (пункт 1 договору).

Відповідно до пункту 6 договору у випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, указаний у пункті 1 договору.

У день закінчення строку вкладу (29 жовтня 2013 року) ОСОБА_1 не заявляв банку про відмову від продовження цього строку, внаслідок чого укладений сторонами договір неодноразово був продовжений на той самий строк, зокрема договір пролонгувався на періоди: з 30 жовтня 2013 року до 30 жовтня 2014 року включно (366 днів), з 31 жовтня 2014 року до 31 жовтня 2015 року включно (366 днів), з 01 листопада 2015 року до 31 жовтня 2016 року включно (366 днів).

З березня 2014 року АТ КБ «ПриватБанк» припинило виплачувати позивачу проценти на банківський вклад.

26 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з письмовою вимогою про переведення та видачу вкладу, однак банк вклад на вимогу позивача не повернув.

Заочним рішенням Полонського районного суду Хмельницької області (яке набрало законної сили) стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 банківський вклад у розмірі 20 500 дол. США. Зазначене судове рішення відповідачем не виконано, кошти за договором банківського вкладу позивачу не повернуто.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив суд стягнути на його користь з АТ КБ «ПриватБанк» відсотки за договором банківського вкладу по момент повернення вкладу та 3% річних за прострочення виконання зобов'язання.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частини п'ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов'язань не припиняє зобов'язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-302цс16, від 11 травня 2016 року у справі № 6-338цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-956цс16, які розглянуті ним у порядку глави 3 розділу V ЦПК України.

Апеляційний суд ухвалюючи рішення про стягнення на користь ОСОБА_1 процентів за користування грошовим вкладом у повному обсязі, положення частини першої статті 1058 та статті 1061 ЦК України до спірних правовідносин застосував неправильно та дійшов помилкового висновку про те, що після закінчення терміну дії договору й у разі неповного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим договором (10 % річних ), не врахувавши, що договором не визначено розміру процентної ставки за користування депозитом у разі закінчення терміну його дії та неповного виконання грошового зобов'язання за ним. Суди безпідставно не застосував норму статті 1070 ЦК України, не взявши до уваги, що з банку підлягають стягненню проценти за процентною ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

Разом із тим, несвоєчасне виконання рішення суду допускає можливість застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, відповідно до умов якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин, правильним є висновок апеляційного суду про те, що оскільки відповідач за рішенням суду повинен був сплатити на користь позивача грошові кошти, таке правовідношення слід вважати грошовим зобов'язанням та на нього поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання, та стягнув з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Таким чином, апеляційний суд установивши, що відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення грошових коштів за договором банківського вкладу, які стягнуті з нього судовим рішенням, дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасне виконання зобов'язання у вигляді стягнення пені в межах позовної давності застосування якої наполягав відповідач.

Рішення апеляційного суду в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання зобов'язання та пені в межах строку позовної давності є законним та обґрунтованим підстав для його скасування немає.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за договором банківського вкладу, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення в зазначеній частині не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу вимог статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування в цій частині з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2018 року було зупинено виконання рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 28 листопада 2017 року та постанови апеляційного суду Хмельницької області від 14 березня 2018 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання постанови апеляційного суду Хмельницької області від 14 березня 2018 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання зобов'язання та пені підлягає поновленню.

Керуючись статтями 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Хмельницької області від 14 березня 2018 року в частині позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення процентів за договором банківського вкладу скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову апеляційного суду Хмельницької області від 14 березня 2018 року в частині позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення 3% річних за прострочення виконання зобов'язання та пені залишити без змін.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова апеляційного суду в скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає втрачає законну силу.

Поновити виконання постанови апеляційного суду Хмельницької області від 14 березня 2018 року в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання зобов'язання та пені

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило