Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/626/18
Провадження № 2/321/339/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16.10.2018 смт. Михайлівка
Михайлівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Кравченко Н.О.,
за участю секретаря судового засідання Цаплі Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з уточненим позовом до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, вул.. Центральна, 72/16, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №3808 від 01.12.2005 року та проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідачка ОСОБА_2 є рідною донькою позивачки, зареєстрована в даній квартирі, але вже 12 років не проживає за даною адресою, оскільки проживає в Італії, звязку немає. Знятися з реєстрації з місця проживання відповідач не бажає. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.
Позивач та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, однак від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, на позові наполягають, просили суд позов задовольнити в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечують.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомлені.
За таких обставин, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, в порядку статей 280, 281 ЦПК України.
Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, причин неявки суду не повідомили.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 2005 року зареєстрованого в реєстрі за № 3808, посвідченого державним нотаріусом Михайлівської державної нотаріальної контори Запорізької області ОСОБА_4, належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.8,9).
Згідно копії технічного паспорту квартири № 16 у буд. 72, розташованого по вул. Центральній смт Михайлівка Михайлівського району Запорізької області, зареєстрованою значиться ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.20).
Відповідно до акту-довідки № 2667 від 22.05.2018 року за адресою: смт. Михайлівка, вул. Центральна, 72/16 зареєстрований, але фактично не проживає з 2006 року донька та онук власниці квартири ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджують свідки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7
Посилання позивача на положення ст..ст. 71, 72 ЖК України як на підставу для задоволення вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням не є спроможним, оскільки положення цих статей регулюються Главою другою Житлового кодексу та стосуються Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду. Положення цих статей не можуть застосовуватись до встановлених судом правовідносин, оскільки спірне житло належить позивачу на праві власності.
Відповідно до положень ст. 5 ЦПК України Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути даний позов за правилами гл.гл. 28,32 Розділу І Книги третьої Цивільного Кодексу України.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном.
Гарантуючи захист права власності, передбачене ст. 41 Конституції України, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, інше житлове приміщення, призначені та придатні для проживання в них(ст.ст. 379, 380 ЦК ).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до розяснень, викладених в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
Згідно положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.
Підстав для збереження житла за відповідачем ОСОБА_2 суду не надано.
Права власника житлового будинку визначені ст.. 383 ЦК України та ст.. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
У разі виникнення спору між власником і членами сімї суд повинен врахувати, що право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.. 405,406 ЦК України. Зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 з 2006 року не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6.
ОСОБА_2 не несе витрат на утримання житла, будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірним житлом суду не надано.
Отже, на підставі зазначених судом норм чинного законодавства, що регулюють даний вид правовідносин, беручи до уваги всі зібрані і досліджені судом докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщення є обґрунтованим, доведеним і таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до положень ст.. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 4-5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд,
Уточнений позов ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, НОМЕР_1, РНПП НОМЕР_2, яка зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7 до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8 зареєстровану за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7 такою що втратила право користування квартирою № 16 у будинку № 72 по вул. Центральній в смт Михайлівка Михайлівського району Запорізької області.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Михайлівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_8