Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №336/2926/17 Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/778/884/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» вересня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСибббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту №0, на забезпечення виконання якого між нею та банком укладено договір поруки від 25 вересня 2006 року №0/П.

16 квітня 2016 року нею отримано лист-вимогу від 06 квітня 2016 року щодо необхідності сплати заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 7 691,47 швейцарських франків.

На підставі вказаної вимоги та п.п. 4.6., 5.6., 11.1 кредитного договору строк основного зобов'язання настав 17 травня 2016 року. До суду банк звернувся лише 25 квітня 2017 року.

Вважає, що є підстави для припинення поруки внаслідок пропуску строку звернення з позовною заявою до поручителя, оскільки порука припинена з 17 листопада 2016 року.

На підставі зазначеного просила визнати припиненим договір поруки від 25 вересня 2006 року №0/П, укладений між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано припиненим договір поруки №0/П, укладений 25 вересня 2006 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк».

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 640 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «УкрСиббанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм ч. 4 ст. 559 ЦК України, відсутність підстав для визнання поруки припиненою, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, стягнути з позивача на його користь судові витрати.

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що порука є припиненою, оскільки банк не звернувся до неї з позовом як до поручителя у шестимісячний строк від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредитні кошти в розмірі 13000 швейцарських франків зі сплатою 7,99 відсотків річних та з кінцевим терміном повернення 25 вересня 2006 року (а.с.10-19).

Згідно з п. 4.6. Кредитного договору позичальник зобов'язався достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії у випадках встановлених п.п. 2.3., 4.9, 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14, цього Договору та/або порушень істотних умов Договору та застосування Банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, передбаченому розділом 11 договору.

Відповідно до п. 5.5 кредитного договору у випадку порушення Позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж па один місяць, та/або порушення інших умов Договору та/або у випадку порушення Позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з Банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за цим Договором, Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту ти нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підставі п.п. 4.6., 5.5., 11.1 кредитного договору, крім настання строку основного зобов'язання 24.09.2026 року, умови договору містять положення про зміну строку основного зобов'язання.

На забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між ОСОБА_3 та Банком було укладено договір поруки від 25 вересня 2006 року №0/11 (а.с.22-23).

Пунктом 4.1 Договору поруки передбачено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором № 0 від 25 вересня 2006 року, в забезпечення якого укладено даний договір. При продовженні (пролонгації) дії Кредитного договору даний договір не потребує пролонгації і діє до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором, в забезпечення якого надана порука.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір поруки не містить строку договору, оскільки, як зазначено в договорі, він діє до повного виконання основного зобов'язання.

За приписами частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно із ч.4 ст.559 цього Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З договорів поруки вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 цього Кодексу, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі).

У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений до 24 вересня 2026 року. Разом з тим, умовами договору сторони передбачили строки виконання окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою стаття 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Крім того, при застосуванні частини 4 статті 559 ЦК України слід ураховувати таке.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову» як умови чинності поруки.

Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку ( який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором вимоги у встановленому законом порядку (ст.122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної давності, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитним договором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, аналізуючи частину 4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинен розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53 цс14, від 23 грудня 2015 року по справі №6-436 цс15.

Однак з висновком суду про те, що порука припинилась, оскільки пред'явивши 06.04.2016 року вимогу про дострокове стягнення до ОСОБА_3 банк змінив умови договору та протягом шести місяців не звернувся з позовом до поручителя, колегія суддів не погоджується.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту кредитного договору порядок дострокового повернення кредиту регулюється розділом 11 цього договору (т.1, а.с.19).

У п.11.1. зазначено, що Сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у п.п.2.3., 4.9, 5.3., 5,5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. цього Договору та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, при цьому у випадку неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни Позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення Банку чи у разі неотримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) Банком, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення Позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку.

Відповідно до п.11.2 зазначене у п.11.1 Договору повідомлення (вимога) Банку направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур'єром на адресу Позичальника, що вказана в розділі 12 цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.04.2016 поручителем ОСОБА_3 отримано лист-вимогу від 06.04.2016 №30-12/33058, про погашення простроченої заборгованості позичальника ОСОБА_5 за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25 вересня 2006 року в розмірі 469,69 швейц.франк. -прострочена заборгованість, 450 швейц. франк. - прострочена заборгованість за відсотками на підставі п.2.2. Договору поруки та попереджено, що у випадку не погашення зазначеної заборгованості на 32 день банк вимущений буде вимагати виконання зобов'язань ОСОБА_4 в повному обсязі, а саме: сплатити Публічному акціонерному товариству «УкрСиббанк» заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих процентів, що разом становить 7691,47 CHF (сім тисяч шістсот дев'яносто один) швейцарський франк 47 сантимів, з яких 7241 швейц. франк - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість 469,68 швейц. франк, 450 швейц. франк - прострочена заборгованість по відсотках (т.1, а.с.24-25).

В апеляційній скарзі відповідач посилався на те, що матеріали справи не містять та позивачем не надано Вимоги (повідомлення) банку щодо дострокового повернення кредиту, яка в порядку розділу 11 кредитного договору була направлена листом з повідомленням про вручення Позичальнику ОСОБА_4, а тому суд не мав підстав вважати, що строк виконання зобов'язання був змінений та відповідно до положень ч.2 ст.1050 ЦК України у відповідачів виник обов'язок щодо дострокового повернення частини позики, зо залишилася та сплати відсотків, належних йому згідно зі ст.1048 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції представником відповідача було надано копію Вимоги від 06.04.2016 року за №30-12/33058 на адресу позичальника ОСОБА_4, та докази отримання позичальником ОСОБА_4 та поручителем ОСОБА_3 відповідних вимог 18 квітня 2016 року.

У Вимозі від 06.04.2016 року за №30-12/33058 на адресу позичальника ОСОБА_4 банк зобов'язує позичальника сплатити прострочену заборгованість за кредитом в розмірі: 469,69 швейцарський франк - прострочена заборгованість, 450 швейцарський франк - прострочена заборгованість, та у випадку не усунення порушень на 32-ий день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту АТ «УкрСиббанк» вимагає виконання позичальником своїх зобов'язань за договором, а саме: сплатити ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих відсотків, що разом становить 7 691,47 швейцарський франк (т.2, а.с.172).

За вказаних обставин, довід апеляційної скарги про те, що позичальнику ОСОБА_4 06.04.2016 року не направлялась вимога про дострокове повернення всієї суми кредиту колегія суддів вважає неприйнятним.

Вимогу про дострокове повернення суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих відсотків позичальник та поручитель отримали 18 квітня 2016 року, про що свідчать поштові повідомлення про вручення рекомендованого відправлення (т.2, а.с.173).

Сторонами не заперечується не виконання позичальником та поручителем надісланих у порядку ч.2 ст.1050 ЦК України Вимог.

Таким чином, у банку виникло право на звернення до суду з позовом за захистом порушеного права з 20 травня 2016 року (на 32 день від дня отримання вимоги банку позичальником та поручителем та її не виконання).

З позовом до суду про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором ПАТ «УкрСиббанк» звернулось у серпні 2016 року, що встановлено ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року у справі № 334/5376/16-ц, провадження №22-ц/778/155/17 (т.2, а.с.207-208).

З огляду на викладене, банк, звернувшись до суду у серпні 2016 року, не пропустив шестимісячний строк з дня настання виконання основного зобов'язання 20 травня 2016 року в розумінні положень ч.4 ст.559 ЦК України, а тому підстави для припинення поруки відсутні.

Суд першої інстанції на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, належної оцінки їм не дав та ухвалив помилкове рішення, що відповідно до п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для його скасування й прийняття постанови про відмову у позові ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим,

Відповідно до ст.141 ЦПК України ПАТ «УкрСиббанк» має право на компенсацію позивачем судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги - в розмірі 704 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 листопада 2017 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір в розмірі 704 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 вересня 2018 року.

Головуючий

Судді: