Справа № 350/215/18
Провадження № 22-ц/779/1007/2018
Головуючий у 1 інстанції Максимів І. В.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача Горейко М.Д.

суддів: Девляшевського В.А., Ясеновенко Л.В.

секретаря Мельник О.В.

з участю апелянта ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітню дитину, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене в складі судді Максиміва І.В. 08 червня 2018 року в смт. Рожнятів,

в с т а н о в и в:

30 січня 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з наведеним позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 02 серпня 2011 року по 26 листопада 2015 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дочка проживає разом з нею та перебуває на її повному утриманні. Їй самій важко утримувати дитину, оскільки вона ніде не працює, так як здійснює догляд за дитиною, яка до того ж є інвалідом, та потребує постійного лікування та догляду. Єдиним її доходом є державна соціальна допомога по догляду за дитиною інвалідом у розмірі 2227 грн., проте вказаних коштів не вистачає для забезпечення дочки всім необхідним для її фізичного, розумового, морального і соціального розвитку. Натомість відповідач ухиляється від утримання дитини, не цікавиться її життям та станом здоров'я, жодної матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість, оскільки протягом останніх шести років працює за кордоном та отримує заробітну плату у розмірі близько 1500-2000 євро, а тому може сплачувати аліменти на утримання дитини.

Крім того, вона несе значні додаткові витрати на лікування дочки, яка від народження хворіє. Дитині встановлено діагноз «затримка психомоторного і мовленнєвого розвитку, арахноїдальна кіста задньої черепної ямки без ознак об'ємного впливу, гіпоплазія мозочка, атактичний синдром. Симптоматична епілепсія». У зв'язку з поставленим діагнозом дочка потребує постійного лікування, що включає в себе регулярні обстеження, придбання ліків, консультації спеціалістів та реабілітації. З метою профілактики хвороби дочки вони регулярно, два-три рази в рік, проходять курси інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації в реабілітаційному центрі «Еліта» у м. Львові, на що вона вже витратила 35 725,50 грн. Під час проходження реабілітації вона також оплатила послуги з тимчасового проживання в період лікування у розмірі 10 175 грн. До того ж, відповідно до рекомендацій лікарів, дочка ОСОБА_6 потребує регулярного відвідування басейну, вартість місячного абонементу у клубі здорового дозвілля «Finti», де облаштовані дитячі басейни, становить 349 грн. За дані послуги нею оплачено 3 490 грн. Також нею оплачено курси оксигенотерапії та мінеральної ванни з валеріаною ДП СКК «Моршинкурорт» у розмірі 500 грн. За постійні консультації, обстеження у відповідних спеціалістів та здачу аналізів нею оплачено 6423,94 грн. Крім того, вона несе постійні витрати на ліки та дієтичне харчування для дочки, на що витратила 3043,52 грн. також, відповідно до висновку офтальмологічного дитячого спеціалізованого лікувально-діагностичного кабінету «Візус-кідс» у дочки ОСОБА_6 далекозорість середнього ступеня обох очей, у зв'язку з чим їй необхідний регулярний огляд у лікаря офтальмолога, а також придбання окулярів, що включає в себе періодичну зміну як лінз, так і самої оправи. На сьогоднішній день витрати на дані потреби становлять 3340 грн. Консультативним висновком від 02.03.2015 року дочці встановлено діагноз х-подібна деформація кінцівок та стоп, у зв'язку з цим вона купляє спеціальне ортопедичне взуття, на придбання якого вона витратила 2690 грн. Крім того, 05.09.2017 року дочці ОСОБА_6 було призначено консультацію у Федерації медичної педіатрії у м. Париж, у зв'язку з чим нею були придбані квитки на переліт авіарейсом Львів-Париж, Париж-Львів у розмірі 30 628 грн.

Таким чином на обстеження та лікування дочки, а також на придбання медикаментів, дієтичного харчування, ортопедичного взуття нею понесено витрати у розмірі 92 565,46 грн., половина з яких становить 46 282,73 грн., що підлягають стягненню з відповідача.

Крім того, дочка хворіє на хронічні захворювання, потребує постійного догляду, лікування, реабілітації та прийняття відповідних ліків, а тому зважаючи на те, що додаткові витрати, які вона понесла за два роки лікування та реабілітації дитини становлять близько 100 000 грн., то сума щомісячних таких витрат становить 4200 грн., половина з яких підлягає стягненню з відповідача щомісячно.

У зв'язку з наведеним позивач просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дочки ОСОБА_6 в розмірі 7000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, фактично понесені разові додаткові витрати на дитину в розмірі 46 282,73 грн. та додаткові витрати на дитину в розмірі 2100 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 30 січня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3200 грн. витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі лише 1500 грн. щомісячно та не взяв до уваги долучені нею докази про те, що відповідач служив у іноземному легіоні Франції з 2010 по 2015 рік. На офіційному сайті Французького іноземного легіону, який є загальнодоступним у мережі Інтернет, вказана початкова зарплата легіонерів у розмірі 1280 євро з поступовим підвищенням до 2000 євро. Твердження відповідача про те, що у 2015 році він був звільнений за станом здоров'я, не підтверджені жодними належними доказами. Крім того, звільнені в запас за станом здоров'я легіонери отримують пожиттєві соціальні виплати в розмірі 1000-1200 євро, інформація про що також є загальнодоступною у мережі Інтернет. Таким чином, суд вважав встановленим факт відсутності будь-яких доходів відповідача та факт припинення ним служби в легіоні на підставі самих лише усних заяв відповідача, який не надав жодного документу про припинення служби та про відсутність виплат. При цьому, суд безпідставно відмовив в задоволенні її клопотання про витребування доказів перетину відповідачем кордону, що свідчить про упередженість суду.

Крім того, при визначенні розміру аліментів суд в порушення ст. 182 СК України не врахував стан здоров'я дитини та те, що дитина потребує цілодобового догляду, внаслідок чого вона не може влаштуватися на роботу, а, отже, у неї відсутні будь-які засоби для існування, крім соціальної допомоги в розмірі 2227 грн.

Також апелянт вказує, що вирішуючи спір в частині стягнення додаткових витрат на дитину та даючи оцінку наданим нею доказам понесення таких витрат, суд першої інстанції неправомірно не врахував її витрати на авіаквитки до Парижу, посилаючись на те, що необхідність проведення консультації у Федерації медичної педіатрії у м. Париж не підтверджена належними доказами (направленням лікаря чи лікарської комісії, висновками медичних установ). Стверджує, що в матеріалах справи містяться докази перебування ОСОБА_2 на консультації в лікаря в м. Париж 05 вересня 2017 року із зазначенням причин звернення. Така дата співпадає з датою перельоту, вказаною в авіаквитках, та підтверджує спрямованість витрат саме на лікування дитини. На території України відсутні медичні установи, які на даний час можуть надати відповідну медичну допомогу у випадку хвороби її дочки. Крім того, медичні установи на території України не надають направлення чи висновки щодо необхідності лікування за кордоном, батьки самостійно шукають медичні заклади профільного типу, які можуть прийняти дитину на обстеження та лікування, направляючи запити по електронній пошті. Необхідність даних документів для лікування за кордоном не передбачена і чинним законодавством України. Таким чином, оскільки на даний час на території України лікарі не можуть провести необхідні обстеження та лікування її дочки, вона змушена шукати медичні заклади та лікарів, які мають необхідне обладнання та можуть надати необхідну медичну допомогу, а тому її дії відповідають вимогам ст. 150 СК України. Отже, витрати на авіаквитки також викликані особливими обставинами, пов'язаними із хворобою дочки, і відповідач зобов'язаний компенсувати половину таких витрат в розмірі 15 314 грн.

Безпідставним, на думку апелянта, є висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем було сплачено їй фактично понесені додаткові витрати на дитину в розмірі 34 028,47 грн. Судом взято до уваги надані відповідачем квитанції про перерахунок коштів за період з листопада 2016 року по листопад 2017 року. Проте, з матеріалів справи вбачається, що деякі квитанції неналежної якості та є нечитабельними, а в квитанції від 15.11.2016 року платником вказано ОСОБА_2, а не ОСОБА_4. Таким чином, дані квитанції не можуть бути належними доказами сплати відповідачем вищевказаної суми коштів.

Крім того апелянт вважає, що суд необґрунтовано дійшов висновку про те, що нею не надано доказів щодо необхідності авансування додаткових витрат на майбутнє, та безпідставно відмовив в задоволенні позову в наведеній частині, адже із доданих консультативних висновків, аналізів та самого діагнозу вбачається, що хвороба її дочки потребує надання постійної медичної допомоги задля реабілітації дитини.

З цих підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В засіданні апеляційного суду апелянт та її представник доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів, просили про її задоволення.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились, про час та день розгляду справи повідомлені належним чином. Причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, з метою недопущення пропущення строку розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта та її представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.08.2011 року (а. с. 11).

Від шлюбу сторони мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії НОМЕР_2 від 07.08.2013 року (а. с. 12).

Згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 13).

На даний час дочка сторін проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні. Згідно медичних документів (а. с. 31, 32, 34, 36) дитина хворіє від народження, потребує постійного стороннього догляду. Їй встановлено діагноз «затримка психомоторного і мовленнєвого розвитку, арахноїдальна кіста задньої черепної ямки без ознак об'ємного впливу, гіпоплазія мозочка, атактичний синдром. Симптоматична епілепсія». За даними виписки з історії хвороби (а. с. 15) ОСОБА_2 з 06.03.2017 року по 17.03.2017 року проходила 5-й курс інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації в реабілітаційному центрі «Еліта». Їй проведено лікування та рекомендовано: спостереження невролога, епілептолога, ЛФК за методикою центру, масаж, велотренування, плавання, гідрокінезотерапія, іпотерапія. Повторний курс лікування.

Позивач ОСОБА_2 отримує державну соціальну допомогу по догляду за дитиною інвалідом до 18 років у розмірі 2227 грн., що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 (а. с. 14).

Задовольняючи частково позовну вимогу ОСОБА_2 про стягнення аліментів, суд першої інстанції, врахувавши матеріальне становище позивача, яка ніде не працює, має на утриманні малолітню дочку-інваліда, за якою здійснює постійний догляд, отримує допомогу по догляду за дитиною інвалідом у розмірі 2227 грн., інших доходів немає, вік дитини, потреби на її фізичний розвиток та утримання, а також врахувавши фізичний та майновий стан відповідача, який є батьком малолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є фізично здоровий, хоча офіційно не працевлаштований, однак має тимчасові заробітки в Україні, інших утриманців, крім дочки ОСОБА_6 не має, дійшов висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягнути аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційний суд не повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1 ст. 181 СК України).

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 184 СК України встановлено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Врахувавши наведені положення закону та вимоги позовної заяви ОСОБА_2 про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання їхньої малолітньої дочки в твердій грошовій сумі.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що малолітня дочка сторін ОСОБА_2 знаходиться на утриманні матері, яка ніде не працює, оскільки здійснює постійний догляд за дочкою, яка є дитиною-інвалідом. Позивач отримує державну соціальну допомогу по догляду за дитиною інвалідом до 18 років у розмірі 2227 грн. Відповідач є молодою, здоровою, працездатною особою, інших утриманців та стягнень по виконавчих листах не має.

Позивач, визначаючи розмір аліментів, який просила стягнути з відповідача на утримання доньки, обґрунтувала його тим, що відповідач з 2010 по 2015 рік служив у іноземному легіоні Франції та отримував високу заробітну плату. Легіонеру - новачку встановлено зарплату в розмірі 1000 євро на місяць, а для тих, хто служить декілька років, зарплата становить 1200 - 1300 євро. Їй достеменно відомо, що в 2010 році він, з метою отримання громадянства Франції, поступив на службу в легіон. Згідно матеріалів вікіпедії мінімальний термін першого контракту в іноземному легіоні Франції - 5 років. У випадку звільнення за станом здоров'я він отримує пожиттєві соціальні виплати в розмірі 1000-1200 євро, а тому він спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 7000 грн. щомісячно.

Факт проходження служби в іноземному легіоні Франції до 2015 року не заперечив і відповідач в судовому засіданні.

Неможливість надання доказів, що відповідач продовжує служити у іноземному легіоні Франції чи отримує пожиттєві соціальні виплати в розмірі 1000-1200 євро у випадку звільнення за станом здоров'я, позивач обґрунтувала тим, що адвокат з Франції, який надавав їй правову допомогу, пояснив, що у зв'язку з тим, що їхній шлюб зареєстрований в Україні, то він не може отримувати будь-яку інформацію, що стосується проходження ОСОБА_4 служби в іноземному легіоні Франції, який є одним із військових формувань. Для цього потрібні офіційні запити відповідних органів.

В порушення вимог ч. 5 ст. 263 ЦПК України, наведені позивачем обставини залишились не дослідженими судом першої інстанції.

Крім того, всупереч вимог ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, суд першої інстанції не сприяв позивачу в реалізації нею прав, передбачених цим Кодексом та не роз'яснив можливість збирання доказів шляхом судового доручення.

Водночас суд на підставі довідки Дубівської сільської ради від 13.03.2018 року №237 про те, що на даний час ОСОБА_4 ніде не працює, трудової книжки немає та підприємницькою діяльністю не займається, дійшов висновку про встановлення факту, що відповідач ніде не працює, а тому з останнього в користь позивача слід стягувати 1500 грн. аліментів на утримання їхньої доньки.

Проте, як вбачається з листа Дубівської сільської ради від 06.04.2018 року №94/02-26 (а. с. 98) сільською радою не ведеться облік працевлаштованих та не працевлаштованих осіб, які зареєстровані на території сільської ради, також не ведеться облік наявних у мешканців села трудових книжок та реєстр фізичних осіб-підприємців. Довідки видаються на підставі пред'явлених заявниками трудових книжок чи наданої заявником усної інформації про його працевлаштованість. В довідці №237 від 13.03.2018 року про працевлаштованість ОСОБА_4 записано з його слів.

В силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин, висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їхньої малолітньої дочки ОСОБА_6 в розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття ґрунтується на неналежному доказі. Тому рішення суду в частині розміру стягуваних з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, слід змінити, збільшивши суму стягуваних аліментів з 1500 грн. до 4000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача фактично понесених разових додаткових витрат на дитину в розмірі 46 282,73 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивач належно підтвердила понесення нею додаткових витрат на дитину у розмірі 63 935,06 грн., половина з яких становить 31 967,53 грн. За період з листопада 2016 року по листопад 2017 року відповідач сплатив позивачу фактично понесені додаткові витрати на дитину в розмірі 34 028,47 грн., а тому дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що малолітня дочка сторін ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, являється інвалідом. На проходження курсу інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації в Реабілітаційному центрі «Еліта» м. Львова позивач витратила 35 815,50 грн., що підтверджується копією акту про надання медичних послуг від 29.03.2016 року, вартість яких оплачено у розмірі 1900 грн. (а. с. 16), копією договору №416 про надання платних медичних послуг від 27.06.2016 року та копією квитанції про оплату лікувальної путівки згідно даного договору у розмірі 7254,50 грн. (а. с. 17-19), копією рахунку на оплату №103 від 08.09.2016 року за медичні послуги реабілітаційного центру «Еліта» для лікування ОСОБА_5 у розмірі 7980 грн. (а. с. 20), копією лікувальної путівки №141 Реабілітаційного центру «Еліта» від 06.03.2017 року у розмірі 9580 грн. (а. с. 21), копією договору №772 про надання платних медичних послуг від 02.10.2017 року та копією квитанції про оплату лікувальної путівки згідно даного договору у розмірі 9101 грн. (а. с. 22-25).

Крім того, позивачем ОСОБА_2 понесені витрати за послуги з тимчасового розміщення на проживання в період лікування на загальну суму 14 375 грн., що підтверджується копією рахунку №183 від 06.09.2016 року та копією квитанції №0.0.612170838.1 від 06.09.2016 року у розмірі 4025 грн. (а. с. 26), копією картки на поселення №206 у розмірі 4600 грн. (а. с. 27), копією рахунку №11 від 03.10.2017 року та копією квитанції №ПН821 від 03.10.2017 року у розмірі 5750 грн. (а. с. 28).

Згідно копії квитанції № від 25.07.2017 року позивачем оплачено курси оксигенофітотерапії та мінеральної ванни з валеріаною в розмірі 500 грн. (а. с. 30).

За послуги з консультацій та обстежень у відповідних спеціалістів позивач понесла витрати у розмірі 1135,94 грн., що підтверджується копіями скерування на ультразвукове обстеження судин та квитанції про оплату даних послуг від 03.09.2015 року у розмірі 170 грн. (а. с. 33), копіями магнітно-резонансної томографії головного мозку №4016 від 13.10.2015 року та квитанції №011734 від 13.10.2015 року у розмірі 370,94 грн. (а. с. 34-35), копією рахунку №111287 від 13.01.2016 року про оплату за проведення аналізу крові у розмірі 75 грн. (а. с. 38), копією рахунку № від 28.01.2016 року за проведення аналізу крові та копією квитанції про оплату у розмірі 235 грн. (а. с. 40), копією рахунку №148964 від 21.12.2016 року за проведення аналізу крові у розмірі 85 грн. (а. с. 41), копією рахунку №150398 від 05.01.2017 року за проведення аналізу крові у розмірі 200 грн. (а. с. 42).

За огляд у лікаря офтальмолога та придбання окулярів для дитини позивач понесла витрати у розмірі 3340 грн., що підтверджується копіями квитанцій №0000163 від 16.09.2015 року, №1157 від 10.05.2017 року та товарних чеків від 10.05.2017 року, 26.06.2017 року, 05.07.2017 року, 20.07.2017 року (а. с. 49-49 зв.).

За придбання ортопедичного взуття для дитини позивачем оплачено 1890 грн., що підтверджується копіями товарних чеків від 05.04.2016 року та 16.11.2017 року (а. с. 53 зв. -54).

За придбання дієтичного харчування та ліків для дитини позивач понесла витрати у розмірі 3388,62 грн., що підтверджується копіями товарних чеків від 05.02.2016 року на суму 202,85 грн., від 08.02.2016 року на суму 92,45 грн., від 04.04.2016 року на суму 348,60 грн., від 17.11.2015 року на суму 24,15 грн., від 02.04.2016 року на суму 353,54 грн., від 13.02.2016 року на суму 43,30 грн., від 02.12.2016 року на суму 390,50 грн., від 01.12.2016 року на суму 594,43 грн., від 02.12.2016 року на суму 172,35 грн., від 31.10.2016 року на суму 74,75 грн., від 31.10.2016 року на суму 153,75 грн., від 31.10.2016 року на суму 592,85 грн., від 31.10.2016 року на суму 345,10 грн. (а. с. 43-45).

За придбання абонементів у клубі здорового дозвілля «Finti» позивач сплатила 3490 грн., що підтверджується копіями квитанцій (а. с. 29).

За наведених обставин суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позивачем доведено понесення нею додаткових витрат на дитину в розмірі 63 935,06 грн., половина з яких становить 31 967,53 грн.

Також судом встановлено, що за період з листопада 2016 року по листопад 2017 року відповідач сплатив позивачу фактично понесені додаткові витрати на дитину у розмірі 34 028,47 грн., що підтверджується квитанціями від 10.06.2017 року на суму 7225 грн., від 15.11.2016 року на суму 4300,39 грн., від 11.07.2017 року на суму 4200,89 грн., від 15.11.2017 року на суму 2900,42 грн., від 15.02.2017 року на суму 1000 грн., від 12.04.2017 року на суму 1000,97 грн., від 21.09.2017 року на суму 4500,38 грн., від 10.08.2017 року на суму 2900,42 грн., від 20.03.2017 року на суму 1000 грн., від 13.01.2017 року на суму 1000 грн., від 10.05.2017 року на суму 4000 грн. (а. с. 127-128).

Тому є правильним висновок суду першої інстанції, що позивач понесла додаткові витрати на дитину у розмірі 63 935,06 грн., з яких відповідач сплатив 34 028,47 грн., тобто більше половини понесених нею додаткових витрат, а тому позов в наведеній частині задоволенню не підлягає.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення половини витрат, понесених нею на придбання авіаквитків на рейс Львів-Париж, Париж-Львів з метою проведення консультації дитини у Федерації медичної педіатрії у м. Париж, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необґрунтованість даної позовної вимоги, оскільки необхідність такої консультації та пов'язані з нею витрати не підтверджено належними та допустимими доказами (направленням лікаря чи лікарської комісії, висновками медичних установ).

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

В силу ст. 36 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я» визначено, що громадяни України можуть направлятися для лікування за кордон у разі необхідності надання того чи іншого виду медичної допомоги хворому та неможливості її надання в закладах охорони здоров'я України. Державні органи зобов'язані сприяти виїзду громадян України за кордон і перебуванню там в період лікування. Порядок направлення громадян України за кордон для лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На час виникнення спірних правовідносин такі були врегульовані Положенням про порядок направлення громадян на лікування за кордон, затвердженим постановою КМУ від 08 грудня 1995 року №991 (з послідуючими доповненнями), відповідно до п. п. 1, 2 якого питання направлення громадян на лікування за кордон порушують обласні, центральні районні (міські) лікарні, які надсилають до МОЗ Автономної Республіки Крим, управлінь (відділів) охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій детальний витяг з історії хвороби, надрукований у двох примірниках, обґрунтування доцільності лікування за кордоном, а також довідки про склад сім'ї хворого. Зазначені органи охорони здоров'я у разі визнання ними необхідності такого лікування надсилають ці документи МОЗ України або видають їх хворому (чи за його дорученням - іншій особі) для подання цьому Міністерству.

Рішення про доцільність лікування за кордоном приймається Комісією з питань направлення на лікування за кордон (далі - Комісія) на підставі висновку головного спеціаліста відповідного профілю МОЗ.

Обов'язковою умовою прийняття Комісією позитивного рішення повинне бути складене головним спеціалістом відповідного профілю МОЗ обґрунтування щодо неможливості ефективного лікування хворого в Україні та підтвердження медичним закладом зарубіжної країни можливості надання відповідної спеціалізованої допомоги.

В п. 4 цього ж положення визначено, що витрати, пов'язані з направленням громадянина на лікування за кордон, включають вартість лікування та проїзду хворого туди і назад, а також (за рішенням Комісії) супроводжуючої особи. Сума зазначених та інших витрат і відповідальність сторін, у тому числі за обґрунтованість терміну та якість лікування, визначаються на підставі письмової домовленості МОЗ з відповідним медичним закладом зарубіжної країни.

Такі положення кореспондуються з положеннями, які містяться в Порядку направлення громадян України для лікування за кордон, затвердженому постановою КМУ від 27 грудня 2017 року №1079, в редакції чинній на час вирішення спору судом.

За наведених обставин та норм матеріального права суд першої інстанції правильно дійшов висновку про безпідставність позову в частині стягнення з відповідача половини витрат, понесених позивачем на придбання квитків для поїздки за кордон для проведення обстеження їхньої хворої дитини.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину в розмірі 2100 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач приймає участь у додаткових витратах на дитину, що встановлено в судовому засіданні, а позивачем не надано належних доказів необхідності авансування таких витрат на майбутнє, а тому дана вимога позивача не підлягає до задоволення. Крім того, позивач отримує державну соціальну допомогу по догляду за дитиною інвалідом до 18 років у розмірі 2227 грн. до 12.05.2019 року.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Спірні правовідносини в цій частині врегульовані ч. 2 ст. 185 Сімейного кодексу України, якою встановлено, що додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

З аналізу наведеної норми слідує, що розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Таких доказів матеріали справи не містять.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що суд необґрунтовано дійшов висновку про те, що нею не надано доказів щодо необхідності авансування додаткових витрат на майбутнє.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції та не спростовують висновки суду, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення в частині вимог про стягнення з відповідача в користь позивача фактично понесених додаткових витрат та додаткових витрат на майбутнє, а тому в цій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року в частині розміру стягуваних з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінити, збільшити суму стягуваних аліментів з 1500 грн. до 4000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

В решті рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 08 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач Горейко М.Д.

Судді: Девляшевський В.А.

Ясеновенко Л.В.

Повний текст постанови складено 07.09.2018 року