10.10.2018 Провадження по справі № 2/380/374/18
Справа № 380/861/18
Рішення

Іменем України

10 жовтня 2018 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

при секретарі : Козуб І.С.

з участю адвоката: Завальнюка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником вищевказаної квартири. Відповідач зареєстрована в квартирі, проте з квітня 2016 року там не проживає і добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає,чим створює йому перешкоди як власнику квартири в користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

Натомість ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом, в якому просить зобов'язати відповідача ОСОБА_2не чинити їй та їх неповнолітньому сину ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1шляхом передачі їй ключів від вхідних дверей квартири та кімнати сина та вселити її та неповнолітнього ОСОБА_5 до даної квартири. Свої вимоги мотивує тим, що вона з квітня 2016 року не проживає в квартирі з поважних причин, так як відповідач наніс їй тілесні ушкодження і вона змушена була змінити місце проживання. Квартира АДРЕСА_1 є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, так як придбана в період їх спільного проживання, за спільні кошти та внаслідок спільної праці. Проте відповідач змінив замки від вхідних дверей квартири та не допускає їх з сином до вказаного приміщення.

В судовому засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги за первісним позовом підтримав, зустрічний позов не визнав. Суду пояснив, що з 1999 року він зустрічався із ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу. На той час вони інколи проживали спільно, хоч він і не був розлучений з попередньою дружиною, проте спільних коштів у них не було. Він самостійно за власний рахунок купив квартиру АДРЕСА_1 та зі своєї згоди зареєстрував там відповідачку. В 2016 році вони шлюб розірвали. Після цього ОСОБА_3 зібрала речі та переїхала проживати спочатку до своїх батьків, а потім до м. Львів, оскільки говорила, що її там чекають. 30.08.2016 року він на прохання відповідачки позичив автомобіль ОСОБА_6 у ОСОБА_7 та перевіз речі останньої до м. Львів. 10.09.2016 року він зробив це ще раз, при цьому проживав у відповідачки у м. Львів два дні. З квартири ОСОБА_3 він не виганяв, у них утворились неприязні відносини з приводу розлучення. На даний час вона в квартирі не проживає, втручається в його особисте життя, добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає, а тому він просить суд визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, яка є його приватною власністю. Щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4, то він має право користування квартирою, може приїхати в будь-який час та проживати разом з батьком.

Представник ОСОБА_3 адвокат Завальнюк В.В. первісних позовних вимог не визнав та підтримав зустрічний позов. Суду пояснив, що згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло, а відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. ОСОБА_3 та неповнолітній ОСОБА_5, окрім квартири АДРЕСА_1, іншого житла не мають, квартиру у м. Львів винаймають. З липня 1999 року сторони проживали разом як сім?я, до квартири АДРЕСА_1 вселилися за чотири місяці до реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 місце проживання дружини зареєстрував з власної волі. Квартира була придбана сторонами за спільні кошти та внаслідок спільної праці, при цьому обирали квартиру сторони спільно. В 2016 році сторони розлучилися та через постійні конфлікти ОСОБА_3 змушена була змінити місце проживання, переїхавши спочатку до своїх батьків, а потім до м. Львів.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що був попереднім власником квартири АДРЕСА_1. До її купівлі квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (на той час ОСОБА_9) оглядали разом, разом туди і вселилися. У нотаріуса покупцем був ОСОБА_2, він і платив кошти.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_10 суду показали, що були сусідами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які з 1999 року винаймали квартиру по АДРЕСА_5. Сторони проживали разом в одній квартирі близько трьох років. У яких вони були стосунках свідки не знають.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що знайома із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Останні до шлюбу проживали разом, спочатку у сестри ОСОБА_2, а потім винаймали квартиру. Вона знає, що вони просто разом проживали. На даний час ОСОБА_3 не проживає в АДРЕСА_1 так як сторони розлучилися.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що є кумом сторін - хрещеним батьком їх сина ОСОБА_4. З 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (на той час ОСОБА_9) проживали разом як подружжя. У ОСОБА_2 був автомобіль ОСОБА_11 чорного кольору, який він продав та у 2001 році купив квартиру АДРЕСА_1. Даний автомобіль ОСОБА_2 придбав ще до знайомства із ОСОБА_3, обмінявши свій автомобіль ОСОБА_11 Чері синього кольору з доплатою. На даний час ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає, близько двох років проживає разом із сином в м. Львів, ні з ким не спілкується. Причина її не проживання в тому, що сторони розлучилися.

Свідок ОСОБА_12 суду показала, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 1999 року по 2001 рік винаймали квартиру у її мами по АДРЕСА_5. Як вони жили, чи просто так, чи як подружжя, вона не знає. Близько двох років ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає. Причини цьому вона не знає, чула, що сторони розлучилися.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що з 2001 року був сусідом ОСОБА_3 АДРЕСА_1. Коли він туди переїхав, останні вже проживали. На даний час він там не проживає та нічого про їх життя не знає.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення всіх учасників судового засідання та дослідивши письмові докази, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги за первісним позовом, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.11.2001 року. 19.02.2004 року у них народився син ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1, виданого повторно 20.06.2017 року (а.с.13). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30.05.2016 року, яке набрало законної сили 10.06.2016 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (копія рішення - а.с. 7).

Відповідно договору купівлі-продажу АЕВ № 185177 від 01.08.2001 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6). В даній квартирі з 29.09.2009 року зареєстрована колишня дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідками виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 1946 від 06.06.2018 року та № 02-33/576 від 11.07.2018 року (а.с., 20). З квітня 2016 року ОСОБА_3 в квартирі не проживає, проживає у м. Львів у найманій квартирі АДРЕСА_4, що підтверджується поясненнями сторін та копією договору майнового найму № 16/010277 від 27.08.2016 року (а.с.68-70).

Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім?ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім?ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім?ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім?ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 з 2016 року не є членом сім?ї ОСОБА_2 тане відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, в квартирі АДРЕСА_1 не проживає понад два роки, але зареєстрована у ній і тим самим чинить перешкоди ОСОБА_2 у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, вважаючи частину квартири своєю та вручаючись у його особисте життя, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

До твердження ОСОБА_3 про те, що вона не проживає в АДРЕСА_1 з поважних причин, зокрема через неправомірні дії ОСОБА_2, суд відноситься критично, оскільки посилання на те, що ОСОБА_2 наніс їй тілесні ушкодження не підтверджено належними доказами, так як його вина не встановлена судовим рішенням (зі слів представника ОСОБА_3 адвоката Завальнюка В.В. остання відмовилася від обвинувачення).

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбана за спільні кошти в період спільного проживання, а тому вона може вселитися туди та проживати, суд вважає безпідставними, так як відповідно до ст.17 ЗУ «Про власність» (редакція якого діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Оскільки на час придбання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були сім?єю, квартира була придбана ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу із ОСОБА_3, режим спільної сумісної власності сторін судовим рішенням не встановлено, Цивільний кодекс 1963 року (діяв на той час) не містить положення про майнові права подружжя, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах, тому суд вважає дану квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_2

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача ОСОБА_2не чинити перешкод неповнолітньому сину ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1та вселення його до даної квартири шляхом передачі матері ключів від вхідних дверей, суд вважає її безпідставною, оскільки позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не доведено належними доказами того, що ОСОБА_2 чинить перешкоди синові в користуванні квартирою, так як в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 жодного разу не заборонив синові в доступі до квартири, останній має право користування квартирою, може приїхати в будь-який час та проживати разом з батьком.

З огляду на викладене, суд в задоволенні зустрічного позову відмовляє.

Керуючись ст. 317,405,319,383,391 ЦК України, ст.ст. 150,156 ЖК України, ст.17 ЗУ «Про власність» 1991 року, ст.ст. 258,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд

вирішив:

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 18.10.2018 року.

Суддя: Т.П.Косович