АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/10421/15-ц

Апеляційне провадження 22-ц/796/6149/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів - Мазурик О.Ф., Музичко С.Г.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану через представника ОСОБА_3, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а :

у/н справи № 755/10421/15-ц № а/п 22-ц/796/6149/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, посвідчений 05.02.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лановою О.П..

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_6. Він та його рідна сестра - ОСОБА_2 є спадкоємцями померлого 1-ї черги. Після своєї смерті батько залишив майно: частину квартири та земельну ділянку з дачним будинком. Останні роки ОСОБА_6 страждав психічним розладом, перебував на обліку в психоневрологічній лікарні № 2. Більшу кількість часу ОСОБА_6 проживав на дачі, інколи не впізнавав рідних, перебуваючи дома міг знищити майно, побити вікна тощо. Він робив все залежне для того, щоб стан здоров'я батька покращився, намагався частіше до нього приїжджати, привозив продукти харчування та необхідні ліки. Він домовлявся за його лікування та 06.11.2013 року поклав батька на лікування до ТМО «Психіатрія», де йому надавалася кваліфікована медична допомога. Проте його сестра достроково забрала батька з цієї лікарні та привезла його до себе додому 20.01.2014 року. Після цього ОСОБА_2 не допускала його до спілкування з батьком, а через 15 днів після виписки батька з лікарні останній написав заповіт на все належне йому майно на користь відповідача. Від нього навіть намагалися приховати факт смерті ОСОБА_6 та дату поховання, про що він дізнався випадково. Про наявність заповіту і відкриття спадкової справи за заявою відповідача, йому стало відомо 05.05.2015 року, коли він звернувся із відповідною заявою до нотаріуса і отримав витяги з реєстрів. Останні роки свого життя ОСОБА_6 мав певний психічний розлад здоров'я, поводився часто неадекватно. Зазначає, що на його переконання батько - ОСОБА_6 останні роки свого життя перебував у безпорадному стані і за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.08.2017 року позов задоволено. Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 05.02.2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пановою О.П., зареєстрований в реєстрі за № 39. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2, через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не взято до уваги показання ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12.Відповідач був позбавлений можливості заявити клопотання про проведення повторної посмертної судово-медичної експертизи. Вважає, що експертиза зроблена на припущеннях та при недостатній кількості об`єктів, наданих на дослідження. Вважає, що висновки експертизи № 189 від 27.03.2017 року не відповідають реальним обставинам справи і є суперечливими. 3 медичної документації ОСОБА_6 не можливо дійти до однозначного висновку про те, що останній не міг усвідомлювати та розуміти значення своїх дій.Крім того в медичній картці амбулаторного хворого № 1678 містилась виписка з історії хвороби № 1732 на громадянина ОСОБА_13, тобто на особу, яка не має відношення до ОСОБА_6. До того ж, згідно довідки № 425 з Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 ОСОБА_6 на обліку у лікаря психіатра не перебуває. Крім того, експертами у своєму висновку не описаний діагноз «Судинна деменція», не написано, які симптоми у даної хвороби, як вона проявляється та чи можна вважати особу з таким діагнозом недієздатною.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні представник відповідачки - ОСОБА_14 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача - ОСОБА_15 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-БК № 328794.

Померлий є батьком ОСОБА_16 (позивач) та ОСОБА_2 (відповідач), що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

05.02.2014 року померлий ОСОБА_17 склав заповіт, відповідно до якого на випадок смерті зробив наступне розпорядження: все своє майно, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилось і взагалі, все, що буде йому належати на день його смерті і на що він за законом буде мати право заповів ОСОБА_2. Даний заповіт посвідчений приватним Нотаріусом КМНО Пановою О.П та зареєстровано в реєстрі за № 39.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 189 від 27.03.2017 року ОСОБА_6 страждав на стійкій хронічний психічний розлад у вигляді «Судинної деменції», ознаки якої виявляв з листопада 2013 року - січня 2015 року. У період складання та посвідчення заповіту від 05.02.2014 року - ОСОБА_6 страждав на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді «Судинної деменції» і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час складання та посвідчення заповіту ОСОБА_18 за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак волевиявлення заповідача не було вільним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 цього ж Кодексу правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Суд правильно керувався вимогами зазначених норм та зважаючи на те, що за висновком судової посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_6 на час підписання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними дійшов правильних висновків про визнання заповіту недійсним.

Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому слід давати оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.02.2012 року № 6-9 цс 12.

Будь - якими доказами висновок експертизи не спростований.

Доводи апеляційної скарги про те, що експертний висновок є неповним та суперечливим, а відтак без проведення повторної посмертної судової психіатричної експертизи неможливе вирішення спору колегія суддів не може визнати обґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що висновок експертизи отримано судом першої інстанції 12.04.2017 року. 10.05.2017 року представник відповідачки ОСОБА_3 ознайомився із матеріалами справи, у тому числі і з висновком експертизи. Проте, будь - яких клопотань про призначення повторної експертизи заявлено не було, будь - яких додаткових письмових пояснень чи заперечень не надано. 22.06.2017 року ОСОБА_2 подала клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 27.06.2017 року, посилаючись на те, що вона перебуває за межами м. Києва. Розгляд справи було відкладено до 03.08.2017 року. 02.08.2017 року ОСОБА_2 знову подала заяву про відкладення розгляду справи посилаючись на погіршення стану здоров`я. 03.08.2017 року її представник ОСОБА_3 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю у іншому судовому процесі. У зазначених клопотаннях про незгоду із висновком експертизи не йшлося та про проведення повторної експертизи не заявлялося. До клопотань будь - яких документів, які б підтверджували поважність причин неявки до суду додано не було ні відповідачкою, ні її представником. Крім того ОСОБА_2, крім ОСОБА_3 мала інших представників, зокрема, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21. Дані особи про причини своєї неявки в судове засідання не повідомляли. Відповідач чи її представники також мали можливість направити клопотання про проведення повторної експертизи через поштове відділення або подати його через канцелярію суду в любий зручний для них час, проте таких дій не вчиняли. Колегія суддів звертає увагу на те, що після ознайомлення сторони відповідача з висновком експертизи і до ухвалення судом рішення пройшло майже три місяці, тоді як строк розгляду справи відповідно до ст. 157 ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення рішення, складає два місяці.

За вказаних обставин колегія суддів відхиляє клопотання про призначення повторної посмертної судової психіатричної експертизи, оскільки будь - яких виняткових випадків для прийняття нового доказу не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 04.09.2018 року.

Головуючий

Судді