АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1506/18Головуючий у 1-й інстанції Марцішевська О.М. Доповідач в апеляційній інстанції Фетісова Т.Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів цивільної палати:

судді-доповідача Фетісової Т.Л.

суддів Сіренка Ю.В., Гончар Н.І.

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач (скаржник) - ТОВ «Телесвіт»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 03.07.2018 (ухвалене о 12 год. 29 хв. у залі судових засідань Соснівського районного суду, повний текст складено 10.07.2018, суддя в суді першої інстанції - Марцішевська О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Телесвіт» про зобов`язання видати трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, :

в с т а н о в и в :

06.03.2018 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, яким просив, після послідуючого уточнення, зобов'язати ТОВ "Телесвіт" видати ОСОБА_3 належним чином оформлену трудову книжку та стягнути з ТОВ "Телесвіт" на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 19.12.2017 по день винесення рішення по справі в сумі 49855,62 грн. з відрахуванням всіх необхідних обов'язкових податків та платежів при виплаті; також просить стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору та витрати за надання правничої допомоги.

В обґрунтування вказано на те, що він з 01.08.2012 працював у відповідача на різних посадах. Наказом від 28.02.2017 за №15-к/тр був переведений на посаду Старшого техніка Дільниці технічного обслуговування №1 з 01.03.2017. Згідно наказу № 77-к/тр від 18.12.2017 ОСОБА_3 звільнено з 19.12.2017 за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) з виплатою компенсації за 41 календарний день невикористаної щорічної відпустки на день звільнення. Однак роботодавець в порушення ст. 47 КЗпП України в день звільнення не вручив працівнику належно оформлену трудову книжку та не надав наказ про звільнення. Вказаними діями відповідача порушені трудові права позивача, а ст.235 КЗпП передбачено обов'язок виплати середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 03.07.2018 позов у справі задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10 607,10 грн., судові витрати в сумі 1255,05 грн. з відрахуванням податків та обов'язкових платежів при виплаті, а в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

При цьому суд виходив з того, що має місце затримка у видачі позивачу (працівнику) відповідачем (роботодавцем) трудової книжки, що свідчить про необхідність покладення на останнього обов'язку по сплаті середнього заробітку працівнику за час такої затримки. Крім того, суд зазначив, що відповідач виконав дії по повідомленню позивача про можливість одержання його трудової книжки, дозволу від позивача на її надіслання поштою не одержав, а та обставина, що ОСОБА_3 не має наміру її отримувати не свідчить про наявність перешкод зі сторони роботодавця у видачі працівнику його трудової книжки.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач подав 01.08.2018 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить рішення суду першої інстанції скасувати у вказаній частині та новим рішенням відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Скаржник зазначає, що середній заробіток на користь працівника у разі затримки видачі йому трудової книжки при звільненні може стягуватися тільки в разі наявності вини роботодавця, якої в даній справі не має, так як відповідач повідомив позивача про можливість одержання його трудової книжки відповідним листом. Суд помилково одночасно відмовив у задоволені позовної вимоги про зобов'язання видати позивачу трудову книжку та задовольнив вимогу про стягнення компенсації за час затримки у видачі трудової книжки. Позивач у день його звільнення працював, отже відповідач не був зобов'язаний у цей день надсилати працівнику лист про одержання трудової книжки. Законодавство не містить обов'язку роботодавця на вчинення активних дій по врученню працівнику, що звільняється, його трудової книжки. Суд не врахував понесені відповідачем витрати на участь його представника у розгляді справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Отже предметом апеляційного перегляду в цій справі є рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з роботодавця на користь працівника компенсації у вигляді середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, оскільки саме в цій частині подано апеляційну скаргу.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

При розгляді справи встановлено, що ОСОБА_3 з 01.08.2012 працював на різних посадах в ТОВ «Телесвіт». Згідно наказу №77-к/тр від 18.12.2017 ОСОБА_3 звільнено з 19.12.2017 за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) з виплатою компенсації за 41 календарний день невикористаної щорічної відпустки на день звільнення.

З наказом про звільнення позивач ознайомився в день його видачі 18.12.2018, що підтверджується його підписом.

22.01.2018 ТОВ «Телесвіт» листом №01-18 повідомило ОСОБА_3 про необхідність отримати трудову книжку у відділі кадрів Черкаської філії ТОВ «Телесвіт», що знаходиться за адресою м. Черкаси, пров. Седова, 22, оскільки останній 19.12.2017 був звільнений за угодою сторін і не з'явився одержати трудову книжку. Крім того, звільненому працівнику було запропоновано надати свій письмовий дозвіл на направлення йому трудової книжки поштою.

Цей лист позивачем отримано 24.01.2018, що підтверджується накладною №3441707 служби доставки «ТЕКС». Після отримання вказаного листа позивач до даного часу трудову книжку не отримав та у березні 2018 року звернувся до суду з даним позовом.

Зазначені фактичні обставини сторонами у справі не оспорюються.

Правовідносини в цій справі регламентуються наступним чином.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом №58 від 29.07.1993 Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України в разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Таким чином, системний аналіз вказаних положень трудового законодавства дає підстави для висновку, що підставою для стягнення середнього заробітку з роботодавця на підставі ст.235 КЗпП України є не тільки факт затримки у видачі працівнику трудової книжки, але і наявність вини роботодавця в цьому.

При розгляді справи встановлено, що в день звільнення 19.12.2017 позивач працював (це був його останній робочий день). Отже у розумінні вимог ст.47 КЗпП України роботодавець у цей день був зобов'язаний видати працівнику, що звільняється, його трудову книжку, що, однак, не мало місця.

Доказів того, що відповідач вчиняв дії по видачі позивачу трудової книжки у день звільнення суду надано не було, як і не встановлено доказів того, що позивач у день звільнення відмовився одержувати трудову книжку.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу скаржника на те, що трудове законодавство (ст.47 КЗпП України) покладає на роботодавця обов'язок видати працівнику трудову книжку в день звільнення та не ставить реалізацію цього обов'язку в залежність від поведінки (наявності відповідного звернення працівника тощо) іншого учасника трудових правовідносин.

Отже слід оцінити критично доводи скаржника про те, що законодавство не містить обов'язку роботодавця на вчинення активних дій по врученню працівнику, що звільняється, його трудової книжки.

Оскільки в день звільнення відповідач позивачу трудову книжку не видав, а про можливість її одержання повідомив лише листом від 22.01.2018, отже за вказаний період часу (з наступного дня за днем звільнення по дату надсилання зазначеного листа) має місце затримка видачі працівнику роботодавцем трудової книжки у зв'язку з чим суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача компенсації у розмірі середнього заробітку на підставі положень ч.4 ст.235 КЗпП України.

Розрахунок розміру вказаної компенсації судом виконано вірно та у відповідності до встановлених у справі фактичних обставин та норм законодавства, скаржник правильності розрахунку суду під сумнів не ставить.

Апеляційний суд вважає за необхідне відхилити апеляційні доводи про те, що вина роботодавця в даній справі відсутня, оскільки позивача було повідомлено про можливість одержання його трудової книжки листом, адже обов'язок вручити працівнику трудову книжку виникає в день звільнення працівника, а будь яке прострочення його виконання не з вини працівника (наявність якої має довести інша сторона) спричиняє право у останнього вимагати сплату роботодавцем компенсації згідно вимог ч.4 ст.235 КЗпП України.

Вказівка скаржника на те, що суд одночасно відмовив у задоволені позовної вимоги про зобов'язання видати позивачу трудову книжку та задовольнив вимогу про стягнення компенсації за час затримки у видачі трудової книжки не свідчить про неправильне вирішення спору в цій справі судом першої інстанції, адже при вирішення позовної вимог про стягнення компенсації підлягає встановленню наявність прострочення виконання роботодавцем його обов'язку по врученню працівнику, який звільняється, трудової книжки, що й було встановлено при розгляді цієї справи.

Оскільки працівнику у день звільнення трудову книжку не було вручено, роботодавець був зобов'язаний наступного дня повідомити працівника про можливість її одержання, що, однак, не мало місця.

Вказівка скаржника на те, що суд не врахував понесені відповідачем витрати на участь його представника у розгляді справи на увагу не заслуговують, адже вказані витрати підтверджуються лише розрахунковими документами підприємства-відповідача, а доказів того, що представник відповідача фактично придбав відповідні квитки на проїзд, оплатив проживання в готелі тощо суду надано не було.

Отже відповідачем не було доведено фактичне понесення витрат на забезпечення участі його представника у розгляді справи.

Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 03.07.2018 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 03.07.2018 у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Телесвіт» про зобов`язання видати трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 17 жовтня 2018.

Суддя-доповідач

Судді