Номер провадження: 22-ц/785/5615/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Калараша А.А.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог органу опіку та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на її користь на утримання дітей, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 2 500 гривень на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

Свої вимоги мотивувала тим, що 26.12.2002 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

Від спільного шлюбу у них народилися діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, які проживають разом з нею.

Як зазначає позивач, вони з відповідачем не проживають разом, не мають шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства.

Діти проживають з позивачем.

У звязку з тим, що відповідач не надає матеріальної допомоги, вона просить стягнути з нього аліменти на утримання дітей.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог органу опіку та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей разом з ним, посилаючись на ті обставини, що ОСОБА_4 не має стабільного доходу, мешкає у квартирі, яка не облаштована усім необхідним для розвитку дітей та не приділяє дітям достатньо уваги. Крім того, старший син бажає проживати разом з батьком.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно, в розмірі по 1000 гривень на кожну дитину до досягнення ними повноліття, починаючи з 19.09.2017 року.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю третьої особи без самостійних вимог органу опіку та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дітей відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову про стягнення аліментів, а зустрічний позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_2 в судове засідання не зявився. 03.09.2018 року через свого представника - адвоката ОСОБА_6 до канцелярії апеляційного суду Одеської області передав заяву, в якій повідомив про перебування на стаціонарному лікуванні і просив відкласти розгляд справи мотивуючи це необхідністю особистої присутності в апеляційному суді для дачі пояснень в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія враховує, що явка до суду апеляційної інстанції не є обовязковою. Всі необхідні мотиви не згоди з оскаржуваним рішенням ОСОБА_2 виклав в апеляційній скарзі. В інтересах ОСОБА_2 діє адвокат ОСОБА_6 за договором про надання правової допомоги від 09.10.2017 року і тому присутність в судовому засіданні і безпосередня участь при розгляді справи апелянта не є необхідною. Подавши заяву про відкладення розгляду справи у звязку з знаходженням на лікуванні, апелянт не мотивував чому вважає свою участь необхідною та не вказав чому не може приймати участь у справі в його інтересах адвокат ОСОБА_6, з яким він 09.10.2017 року уклав договір про надання правової допомоги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов, стягуючи з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі по 1000 гривень на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття, починаючи з 19.09.2017 року, суд першої інстанції виходив з встановленого законом мінімального прожиткового мінімуму на дитину, рівності обовязків батьків у вихованні дітей, наявності у відповідача постійного заробітку, відсутності на його утриманні інших дітей та непрацездатних осіб, стану здоровя відповідача, прийнявши до уваги, що діти у вихідні та канікули проживають разом з батьком, який приймає участь у додаткових витратах на дітей.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дітей разом з відповідачем, суд першої інстанції виходив з того, що малолітні діти на теперішній час проживають разом з матірю, якою створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Одне лише бажання старшої дитини на проживання з батьком не може бути безумовною підставою для зміни їх місця проживання. При розгляді справи не встановлено виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матір'ю, та такі обставини не доведені належними та допустимими доказами з боку ОСОБА_2 Не встановлено судом і зловживання ОСОБА_4 спиртними напоями або наркотичними засобами, або її аморальної поведінки, що може зашкодити розвиткові дітей. Зміна місця проживання дітей у значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, при таких обставинах не буде вважатися необхідним втручанням у демократичному суспільстві.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам та заснований на законодавстві.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які перебувають в зареєстрованому шлюбі з 26.12.2002р., однак проживають окремо в звязку з погіршенням спільних відносин;

- на даний час діти проживають разом з матірю в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1. Незважаючи на окреме проживання ОСОБА_4 разом з дітьми від ОСОБА_2, останній має можливість постійного спілкування з дітьми, які в свою чергу на вихідні та канікули залишаються в батька вдома. При цьому ОСОБА_4 не чинить будь-яких перешкод у вихованні та побаченнях батька з дітьми;

- ОСОБА_4 працює медичним представником та в середньому отримує дохід в розмірі 7000,00 грн. на місяць. ОСОБА_2 неофіційно працює у ПП «Порхал» та в середньому на місяць отримує дохід від 6000 до 8000,00 грн.

Зазначені вище обставини сторонами не оспорювались та в силу частини першої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

-орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради надав суду висновок №01-05-3/504вх від 04.01.2018 року в якому вважає доцільним визнати місце проживання дітей разом з їх батьком. Втім, суд вважає, що такого висновку орган опіки та піклування дійшов при вирішенні такого питання не всебічно, без зазначення конкретних підстав можливості зміни місця проживання малолітніх дітей, без зазначення яким чином зміна місця їх проживання буде відповідати їх найвищим інтересам. В звязку з чим, суд оцінює представлений висновок у сукупності з іншими зібраними у справі доказами;

-опитаний у судовому засіданні малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 пояснив, що він проживає з матірю та бажає і далі проживати з нею;

-в той же час ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначив, що він з понеділка по пятницю проживає з матірю, а у вихідні дні проживає у батька, та виявляє намір постійно проживати разом з ним, оскільки він його не сварить на відмінно від матері.

Судова колегія звертає увагу на таке.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ОСОБА_6 України від 27 лютого 1991 року (далі -Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. З Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може, вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Аналогічні положення викладені у ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобовязує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України». У п. 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей (включаючи дитину, якій у грудні 2004 року, коли тривав розгляд справи в суді першої інстанції, було 13 років).

Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні звязки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обовязком батьків діяти в її інтересах.

Частиною 1 ст. З Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Колегія суддів з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Вирішуючи справу, районний суд вірно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, повно встановив обставини справи та об'єктивно дослідив подані сторонами докази і правильного застосувавши норми Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ОСОБА_6 України від 27 лютого 1991 року та СК України, з наданням першочергової важливості основним та найвищим інтересам дитини, набув обґрунтованого висновку про відсутність пістав для зміни місця проживання дітей, які мешкають з матір'ю і визначення їх місця проживання разом з батьком.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом пояснень, зокрема старшого сина, який хоче проживати у батька та свідків, висновків суду першої інстанції не спростовують і зведені до переоцінки доказів, яким судом надано обєктивну оцінку з урахуванням обставин встановлених в судовому засіданні, та виходячи з найвищих інтересів дітей.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності у позивача можливостей підтримувати комфортні умови проживання дітей не можуть бути взятими до уваги, оскільки не знайшли підтвердження під час розгляду справи і спростовуються тими обставинами, які вірно встановлені судом.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом турботи про дітей з боку батька, є неспроможними, оскільки у рішенні суду встановлено, що вихідні дні діти безперешкодно проводять разом з батьком залишаючись разом з ним. Тобто, суд виходив того, що при таких обставинах у ОСОБА_2 відсутні перешкоди у вихованні та утриманні дітей без зміни їх місця проживання.

Доводи апеляційної скарги про не згоду з стягненням з відповідача аліментів зведені до того, що він і так утримує дітей і не вважає за доцільне стягувати з нього ще й аліменти на користь позивача в інтересах дітей. Проте, набувши вірний висновок, що немає підстав для зміни місця проживання дітей, які проживають з матір'ю, суд вірно зазначив про законність вимог позивача щодо стягнення аліментів, загальний розмір яких - 2000 грн. не перевищує допустиму та розумуну частку від дійсного щомісячного доходу батька (6000-8000 грн.).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування (зміни) рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляціний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07.09.2018 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.А. Калараш

ОСОБА_7