Справа № 751/5712/17 Провадження № 22-ц/795/682/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Шитченко Н. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач ОСОБА_2 товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_3,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2018 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

місце ухвалення рішення суду місто Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції 26 березня 2018 року, -

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 95535,74 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 листопада 2008 року між банківською установою та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір на суму 10000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31 липня 2017 року виникла заборгованість у сумі 95535,74 грн, з яких: заборгованість за кредитом 9450,53 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 78022,67 грн, заборгованість по пені та комісії 3275,12 грн, штрафи 250 грн (фіксована частина) та 4537,42 грн (процентна складова).

Рішенням від 26 березня 2018 року Новозаводський районний суд м. Чернігова позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2008 року у сумі 9450,53 грн заборгованості за кредитом та 76287,17 грн заборгованості за процентами за користування кредитом. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправомірність судового рішення та його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що наданий банком розрахунок заборгованості, який не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, має арифметичні похибки та розбіжності у нарахуванні 30 % річних та пені у відсотковому значенні.

Відповідач вказує, що банком не підтверджено належними та допустимими доказами такі обставини, як факт видачі їй кредиту у розмірі 10000 грн, факт добровільної сплати нею грошових зобовязань за договором, отримання нею кредитних карток, строком дії яких є липень 2015 року, та її ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг.

Зазначає, що суд не дав правової оцінки тій обставині, що за змістом наданої банком копії заяви позичальника, кредитний ліміт складає 250 грн, а процентна ставка за користування кредитом 25 відсотків.

Посилається також на недоведеність банком, що саме ті умови та правила надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою, тарифи банку були їй відомі при підписанні заяви, оскільки під ними відсутній її підпис, не вказана дата їх прийняття, введення в дію та строк їх дії. Як наслідок, позивачем не доведено, що вона погодилась на збільшення процентної ставки з 25 % до 43,2 %, на підвищення розміру пені з 1 % до 2 %, а також на потрійну відповідальність за одне й те саме порушення.

У наданому відзиві представник АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи судове рішення законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що позивачем були надані до суду достатні докази наявності фактичної заборгованості за кредитним договором, які не були спростовані належними та допустимими доказами відповідачем.

Представник звертає увагу, що14 жовтня 2011 року сторонами були внесені зміни до договору про надання банківських послуг від 19 листопада 2008 року шляхом письмової згоди відповідача з новими Умовами та Правилами надання банківських послуг та взяття на себе обовязку їх виконувати. З пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору ОСОБА_3 до банку не зверталась.

Зазначає, що фактичне користування відповідачем кредитними коштами з використанням отриманих кредитних карток підтверджується випискою про рух грошових коштів по рахунках, відкритих на імя ОСОБА_3, з якої вбачається, що за користування кредитними коштами нараховувалися проценти в розмірі 2,5 % на місяць; з 01 вересня 2014 року процентна ставка за користування кредитом складала 2,9 % на місяць; а з 01 квітня 2015 року 3,6 % на місяць.

Також вказує, що про зміни в Тарифах банк повідомляв відповідача у спосіб, передбачений умовами договору, зокрема, у виписці про рух грошових коштів по картрахунку, а також шляхом надсилання відповідних SMS-повідомлень на мобільний телефон відповідача в порядку, передбаченому п.п. 1.1.2.16 та 1.1.3.2.9 Умов та Правил надання банківських послуг.

Заслухавши суддюдоповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимоги про стягнення процентів за користування кредитом таким вимогам не відповідає.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з пені та комісії, а також штрафів не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, була повідомлена про зміст цих умов та правил і про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк». Суд зазначив, що відповідачем не надано належних доказів на спростування своїх тверджень про неотримання нею банківських карток, остання з яких мала термін дії до липня 2015 року, та не спростовано у належний та допустимий спосіб наданий банком розрахунок заборгованості.

Також суд констатував, що, враховуючи приписи ст.ст. 257, 261 ЦК України, вимога про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом підлягає задоволенню в межах трирічного строку позовної давності у сумі 76287,17 грн за період з 01 вересня 2014 року по 31 липня 2017 року.

З таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не може погодитись апеляційний суд, виходячи з такого.

У справі встановлено, що 19 листопада 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», що змінив назву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений договір, згідно з яким остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кредитним лімітом 250 грн, з базовою процентною ставкою по кредиту у розмірі 2,5 % на місяць на залишок заборгованості. Підписання вказаного договору підтверджується заявою ОСОБА_3 (а.с. 6), на звороті якої, у тому числі, зазначено тип карти - «Кредитка «Універсальна» 55 днів пільгового періоду», яку бажав отримати позичальник, і відповідно зазначено наведену вище суму мінімального кредиту та відсоткову ставку.

Відповідач засвідчила своїм підписом, що ознайомилась і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, та підтвердила факт отримання нею інформації про умови кредитування у ПриватБанку (а.с. 6 зворот, 7-12). Також ОСОБА_3 погодилась, що вказана заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифам становить договір про надання банківських послуг, про що також свідчить її особистий підпис. У заяві наявна відмітка про отримання ОСОБА_3 19 листопада 2008 року картки та ПІН-коду.

Відповідно до умов даного договору, позичальник зобовязалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг.

18 грудня 2008 року відповідач своїм підписом засвідчила, що ознайомлена з довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду» (а.с. 206).

14 жовтня 2011 року ОСОБА_3 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно з якою виявила бажання оформити на своє імя платіжну картку «Кредитка «Універсальна» з кредитним лімітом 15000 грн (а.с. 41-42). У заяві зазначено, що позичальник ознайомилась і погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку.

Як свідчить повідомлення АТ КБ «ПриватБанк», скероване до суду першої інстанції, ОСОБА_3 відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 19 листопада 2008 року отримала картки № 394595, № 641418 та № 336469, остання з яких мала термін дії до останнього дня липня 2015 року (а.с. 39).

З довідки АТ КБ «ПриватБанк», доданої до відзиву представником позивача, вбачається, що ОСОБА_3 на підставі договору про надання банківських послуг від 19 листопада 2008 року були видані наступні платіжні картки: № 394595 дата відкриття 19 листопада 2008 року зі строком дії до листопада 2012 року; № 641418 дата відкриття 14 жовтня 2011 року зі строком дії до травня 2015 року; № 336469 дата відкриття 28 квітня 2012 року зі строком дії до липня 2015 року (а.с. 207).

Випискою по рахунку основної карти 5457********4595 на імя ОСОБА_3 за період з 01 листопада 2008 року по 14 жовтня 2017 року підтверджується факт користування відповідачем кредитними коштами та часткове погашення кредиту (а.с. 210-214).

Матеріали, які були надані позивачем апеляційному суду, містять два фото відповідача з продуктом (кредитними картками) банку, які видавались останній 14 жовтня 2011 року та 28 квітня 2012 року (а.с. 204, 205).

Відповідно до п. 5.4 Правил користування платіжною карткою (в редакції, чинній на день укладення кредитного договору) строк погашення відсотків по кредиту щомісячно за попередній місяць. Крім того, даний пункт передбачає обовязок боржника погасити кредит у повному обсязі не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці. Строк дії платіжної картки визначений п.п. 3.1.1 Правил та вказаний на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця.

Відповідно до п. 3.1.3 Правил (в редакції, чинній на день укладення договору), по закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 до банківської установи із заявою про закриття карткового рахунку не зверталась.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, також оплачувати комісії на умовах, передбачених укладеним договором.

Відповідачем умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались, у звязку з чим станом на 31 липня 2017 року утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку становить 95535,74 грн, з яких: заборгованість за кредитом 9450,53 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом 78022,67 грн, заборгованість по пені та комісії 3275,12 грн, штраф (фіксована частина) 250 грн, штраф (процентна складова) 34537,42 грн (а.с. 4-5).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наведені норми та письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про задоволення вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентів ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Так, з наданої банком виписки по основній картці № 5457********4595 на імя ОСОБА_3 за період з 01 листопада 2008 року по 14 жовтня 2017 року вбачається, що позичальником у зазначений період проводилось зняття готівкових коштів та часткове погашення заборгованості за кредитним договором від 19 листопада 2008 року (а.с. 210-214), що, на думку апеляційного суду, свідчить про підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними. Твердження сторони відповідача про неналежність зазначених доказів через неподання їх банком до суду першої інстанції не береться до уваги при вирішенні даного спору, оскільки вказана виписка лише дублює наявні у справи докази щодо отримання і використання ОСОБА_3 кредитних коштів, а також додана до відзиву на апеляційну скаргу на підтвердження викладених у ньому обставин. Вказана виписка підтверджує несвоєчасне погашення кредиту відповідачем і повністю спростовує доводи ОСОБА_3 про відсутність заборгованості за кредитом.

Є безпідставними і такими, що спрямовані на затягування судового розгляду, клопотання відповідача, які скеровувались до судів першої та апеляційної інстанції, щодо необхідності витребування оригіналів письмових доказів, поданих банком. Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії. Надані позивачем копії документів належним чином засвідчені і не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності. Разом із тим, ОСОБА_3 не надала жодних належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності заборгованості за кредитом та строку дії останньої картки по жовтень 2013 року. Отже, вказані твердження відповідача є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

14 жовтня 2011 року відповідач повторно підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з якою вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банківською установою договір про надання банківських послуг. Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» за укладеним 19 листопада 2008 року договором відповідач отримувала три кредитні картки, остання з яких зі строком дії до липня 2015 року (а.с. 207). При цьому апеляційний суд зважає на те, що банківський рахунок на імя відповідача був відкритий у 2008 році і не змінювався, коли картки перевипускались. Стороною відповідача на спростування даних обставин жодних доказів не надано.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним з посиланням на неотримання нею кредитних коштів, а тому апеляційний суд вважає можливим застосування дії положень законодавства щодо презумпції правомірності правочину.

Отже, за умови доведеності факту існування між сторонами грошового зобовязання, воно має виконуватись належним чином обома сторонами, тому ОСОБА_3 повинна сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитом. Вирішуючи питання про суму коштів, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача в рахунок кредитної заборгованості, слід врахувати наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

В своїй постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, предметом якої був спір за позовом банківської установи про стягнення заборгованості за кредитним договором, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зазначене підтверджується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 686/6697/16-ц.

Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що оскільки перебіг строку позовної давності порушених прав АТ КБ «ПриватБанк» щодо нарахованої та несплаченої відповідачем спірної суми кредитної заборгованості почався з наступного місяця після закінчення строку дії картки з 01 серпня 2015 року, а банк звернувся до суду з позовом 04 вересня 2017 року, трирічний строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту в сумі 9450,53 грн позивачем не пропущений.

Разом із тим, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечується частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення грошового зобов'язання, що підтверджено висновком, викладеним у постанові ВП Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18).

Виходячи з наведеного, період, за який має стягуватись заборгованість по відсоткам за користування кредитом, враховуючи загальний трирічний строк позовної давності, дату звернення АТ КБ «ПриватБанк» з позовом до суду 04 вересня 2017 року та строк дії картки липень 2015 року, апеляційним судом визначається з 01 вересня 2014 року (три роки до дня подачі позову) по 31 липня 2015 року (останній день строку дії картки).

При цьому апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про неправомірність дій позивача щодо підвищення ним в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом, виходячи з наступного.

В укладеному між сторонами договорі встановлено фіксовану процентну ставку, оскільки умовами не передбачено умов і порядку зміни ставки в залежності від певних умов (індексів).

Згідно з ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України та викладена у постанові у справ № 6- 1374 цс від 11 жовтня 2017 року.

За умовами укладеного між сторонами договору визначено право банку змінювати в односторонньому порядку тарифи (у тому числі процентну ставку) та встановлювати обовязок клієнта у разі незгоди із зміненими тарифами звернутися до банківської установи з заявою про розірвання договору та погасити заборгованість у повному обсязі.

Разом із тим, на думку колегії суддів, зміна умов договору за змістом ст. 654 ЦК України має вчинятись у такій самій формі, що і договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Нормами ст. 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 638 цього кодексу договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ст. 640 ЦК України). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 ЦК України).

Таким чином, із змісту наведених норм випливає, що зміна кредитного договору щодо зміни процентної ставки має здійснюватись у письмовій формі шляхом надіслання зацікавленою особою відповідної пропозиції (оферти) у письмовій формі, а зміни набирають чинності з моменту акцепту пропозиції позичальником, що також має бути здійснена у письмовій формі.

Пункт 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг не містять відповідного порядку щодо направлення і прийняття сторонами пропозиції про зміну Тарифів, у тому числі процентної ставки, оскільки визначають, що ознайомитись зі зміненою процентною ставкою позичальник може лише у виписці банку, яку він зобовязаний отримувати. При цьому, за змістом наведених вище Умов та Правил надання банківських послуг, позичальник не має права відхилити змінену в односторонньому порядку банком процентну ставку, а у разі незгоди має право лише на розірвання договору з повною сплатою боргу. При цьому змінена процентна ставка розпочинає діяти відразу з моменту прийняття відповідного рішення Банком і не залежить від волі та волевиявлення позичальника.

Ураховуючи наведене вище, апеляційний суд вважає, що п. 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг визначає можливість зміни тарифів банком в односторонньому порядку, тому є нікчемним щодо зміни процентної ставки банком в контексті положень ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається і він не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Таким чином, з урахуванням встановленої колегією суддів неправомірністю дій відповідача щодо підвищення ним в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом, розрахунок процентів, які слід стягнути з ОСОБА_3 на користь банку, слід здійснювати, виходячи з встановленої умовами договору початкової ставки 30 % на рік.

Таким чином, за період з 01 вересня 2014 року по 01 березня 2015 року відповідачу, виходячи з тіла кредиту 9108,92 грн та ставки 69,6% банком нараховано проценти за користування кредитом на суму 4075,26 грн, яка має бути зменшена до 1756,58 грн, виходячи з незмінності ставки 30%. За період з 01 березня 2015 року по 31 липня 2015 року банку визначив ОСОБА_3 процентну ставку 86,4% та нарахував борг по процентам у сумі 8881,3 грн. Зазначена сума також підлягає зменшенню до 1668,76 грн, виходячи із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 9108,92 грн та 30% ставки за процентами. Загальна сума процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь банку, за період з 01 вересня 2014 року по 31 липня 2015 року складає 3425,33 грн.

Виходячи з наведеного вище, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а визначена судом першої інстанції сума процентів за користування кредитом зменшенню.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції і частково задовольняє позов, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених сторонами, пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 224 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а з АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача стягнути 2064 грн у відшкодування сплаченого за подання апеляційної скарги судового збору.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 березня 2018 року змінити, зменшивши визначену судом першої інстанції суму заборгованості ОСОБА_3 за процентами за користування кредитом за договором від 19 листопада 2008 року з 76287 (семидесяти шести тисяч двохсот восьмидесяти семи) грн 17 коп. до 3425 (трьох тисяч чотирьохсот двадцяти пяти) грн 33 коп. та суму судового збору з 1435 (однієї тисячі чотирьохсот тридцяти пяти) грн 84 коп. до 224 (двохсот двадцяти чотирьох) грн, а загальну суму стягнення з 87173 (восьмидесяти семи тисяч ста семидесяти трьох) грн до 13099 (тринадцяти тисяч девяноста дев'яти) грн 86 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 2064 (дві тисячі шістдесят чотири) грн 48 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2018 року.

Головуючий:Судді: