Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 553/4116/16-ц

провадження № 61-24161св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Полтава-банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 01 серпня 2017 року у складі судді Кононенко С. Д. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О., Бондаревської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» (далі - ПАТ «Полтава-банк», банк), у якому просила визнати недійсним третейське застереження, зазначене у пункті 6.5 кредитного договору від 02 вересня 2011 року № 667 та у пункті 3. 2 договору застави від 14 червня 2012 року, укладене між нею та банком, відповідно до якого судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони у зв'язку з цим договором, вирішуються у порядку загальної юрисдикції, у тому числі в третейських судах відповідно до регламенту постійно діючого третейського суду, до якого передається спір за вибором банку.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 02 вересня 2011 року між нею, ОСОБА_3, та ПАТ «Полтава-банк» укладено кредитний договір № 667 про отримання споживчого кредиту. 14 червня 2012 року додатковою угодою № 1 до кредитного договору позивачу відкрито невідновлювальну кредитну лінію зі строком дії 01 вересня 2017 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 14 червня 2012 року між позивачем та банком укладено договір застави, предметом якого визначено належний позивачу транспортний засіб, автомобіль марки «FIAT CINQUECENTO», випуску 2012 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. У пункті 6.5 кредитного договору від 02 вересня 2011 року № 667 та у пункті 3. 2. договору застави від 14 червня 2012 року містяться третейські застереження, які позивач вважає незаконними та такими, що порушують вимоги законодавства, а тому підлягають визнанню недійсними.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 01 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 до ПАТ «Полтава-банк» задоволений. Судом визнано недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 6.5 кредитного договору від 02 вересня 2011 року № 667; визнано недійсною третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у пункті 3.2 договору застави від 14 червня 2012 року.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про третейські суди» якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при визначенні у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Згідно з текстом договорів регламент будь-якого з постійно діючих третейських судів не був невід'ємною частиною договору та не надавався позивачу разом із договором, що виключало можливість ознайомитися з його змістом та умовами розгляду справи у третейському суді.

Також оспорювані третейські застереження не відповідають вимогам Закону України «Про третейські суди», зокрема, відповідно до статті 2 цього Закону третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом. Обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду є належність форми і змісту третейської угоди та наявність у ній всіх істотних умов. Згідно з частинами першою, другою, п'ятою статті 12 цього Закону, третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. При вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд, регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. В оскаржуваному договорі кредиту не визначено третейський суд, а у договорі застави регламент Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» не розглядався як невід'ємна частина угоди, також не зазначені сторони та їх місцезнаходження, не зазначено дату та місце укладення третейського застереження або посилання на умови договору, які містять відповідні відомості. Відповідно до частини сьомої статті 12 Закону України «Про третейські суди» у разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Також використання у типовій формі договору формулювання: «…за вибором Банку», позбавило позивача права на вибір третейського судді та третейського суду, що є порушенням положень статті 14 Закону, якою передбачено, що сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. Крім цього, у пункті 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Полтава-банк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що у пункті 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають з цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Враховуючи зазначені положення Закону України «Про третейські суди», Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги частини першої статті 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Полтава-банк» просило скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові повністю.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Заявник зазначив, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував укладений кредитний договір як договір приєднання, а також, що регламент та положення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» існують незалежно від укладення між сторонами договорів, а тому їхнє надання під час підписання договорів не є необхідним. Також ПАТ «Полтава-банк» зазначило, що включення третейського застереження не є несправедливою умовою, оскільки можливість його включення у договори прямо передбачена законодавством. Окрім цього, судами не була розглянута заява відповідача про застосування позовної давності, що повинно бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 11 травня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 02 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Полтава-банк» укладено договір № 667 про отримання споживчого кредиту.

14 червня 2012 року додатковою угодою № 1 до зазначеного договору позивачу відкрито невідновлювальну кредитну лінію зі строком дії до 01 вересня 2017 року.

На забезпечення виконання умов основного кредитного договору та додаткової угоди до нього 14 червня 2012 року між позивачем, ОСОБА_3, та банком укладено договір застави, предметом якого визначено належний позивачу транспортний засіб, автомобіль, легковий комбі, марки, моделі «FIAT CINQUECENTO», випуску 2012 року, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідач 18 листопада 2016 року звернувся з позовною заявою про звернення стягнення на зазначене заставне майно до Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз».

Своє звернення саме до цього третейського суду відповідач мотивував тим, що у пункті 6.5 кредитного договору від 02 вересня 2011 року № 667 міститься третейське застереження.

Пунктом 6.5 кредитного договору передбачено, що спори між сторонами цього договору вирішуються у порядку загальної юрисдикції, в тому числі у третейських судах, відповідно до регламенту постійно діючого третейського суду, до якого передається спір за вибором банку.

За умовами пункту 3.2 договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або за рішенням Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» відповідно до регламенту цього третейського суду або в позасудовому порядку.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору кредит надавався позивачу як позичальнику на споживчі потреби.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені у Законі України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється й на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом від 03 лютого 2011 року № 2983-VI), незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду повноваження з вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

З огляду на зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим, а договір застави має акцесорний характер та укладений на забезпечення його виконання, дійшли обґрунтованого висновку про невідповідність цих договорів у відповідній частині вимогам чинного законодавства, зокрема вимогам пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди».

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-187цс15. Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, Верховний Суд не встановив.

Щодо застосування позовної давності

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції ПАТ «Полтава-банк» надало суду заяву про застосування позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»

(далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Stubbings and Others v. The United Kingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред'явлення вимог про визнання правочину недійсним.

Судами встановлено, що позивач обізнана про умови кредитного договору та договору застави, зокрема й про зміст пункту 6.5 кредитного договору від 02 вересня 2011 року № 667 та пункту 3. 2. договору застави від 14 червня 2012 року. З позовом до суду ПАТ «Полтава-банк» звернулось лише у грудні 2016 року.

Суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно залишили поза власною увагою доводи відповідача, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, не надали оцінку зазначеній заяві про застосування позовної давності. Наведені порушення слугують безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Водночас прохання касаційної скарги про ухвалення Верховним Судом нового рішення не може бути задоволено, оскільки суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може давати оцінку чи переоцінку наданим учасниками справи доказам, тобто розглянути заяву про застосування позовної давності, а тому не може ухвалити нове рішення.

Обставини пропуску позивачем позовної давності підлягають встановленню, з'ясуванню та дослідженню під час нового розгляду справи судом. Застосування позовної давності входить до предмета цивільно-правового спору та підлягає вирішенню судом апеляційної інстанції, який наділений такими процесуальними повноваженнями.

Саме таке вирішення за результатами розгляду касаційної скарги повною мірою відповідатиме принципу процесуальної економії та скоротить тривалість нового розгляду справи судом.

За правилами статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п'ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому, з метою процесуальної економії та з урахуванням повноважень апеляційного суду, вирішив, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик