Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 331/8663/15-ц

провадження № 61-17242св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Запорізької області у складі суддів: Полякова О. З., Спас О. В., Онищенка Е. А. від 06 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договору поруки припиненим.

Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2008 року банк і ОСОБА_3 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала грошові кошти в сумі 180 тис. 958 грн 50 коп. на придбання квартири, зі сплатою процентів у розмірі 15 % річних з терміном погашення не пізніше 21 лютого 2018 року.

21 лютого 2008 року між ним і ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором.

Згідно з пунктом 4.2. указаного договору поруки від 21 лютого 2008 року порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання за кредитним договором.

20 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та банком була укладена додаткова угода до кредитного договору, згідно з умовами якої залишок кредитної заборгованості в розмірі 177 тис. 73 грн 67 коп. конвертується за офіційним курсом Національного банку України в 38 тис. 410 доларів США 77 центів і позичальник зобов'язалася 21 числа поточного місяця вносити обов'язковий платіж у розмірі 685 доларів США 46 центів.

Оскільки з 21 лютого 2013 року позичальник почала порушувати умови договору й у квітні 2015 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до нього і ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за вказаним договором, який рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року задоволено частково, то банк звернувся до суду вже після спливу шестимісячного строку, визначеного статтею 559 ЦК України, тому просив суд визнати поруку за договором поруки від 21 лютого 2008 року такою, що припинилася.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у складі судді Антоненко М. В. від 11 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано поруку ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором поруки від 21 лютого 2008 року такою, що припинилася.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 і частини четвертої статті 559 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Шестимісячний строк припинення поруки від дня настання строку виконання основного зобов'язання банком пропущений, позаяк він не заявив вимог до поручителя, він є пресічним, і продовженню не підлягає.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 квітня 2016 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 останній платіж за кредитом здійснила 28 листопада 2014 року, а банк звернувся до суду з позовом до позичальника і поручителя про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором у квітні 2015 року, тому шестимісячний строк, передбачений у частині четвертій статті 559 ЦК України, не пропущено.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник почала порушувати умови кредитного договору, за виконання якого він поручився, з 21 лютого 2013 року, тому банк звернувся з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості зі спливом 14 місяців, що є підставою для визнання поруки припиненою.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 21 лютого 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 уклали кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала грошові кошти в сумі 180 тис. 958 грн 50 коп. на придбання квартири, зі сплатою процентів у розмірі 15 % річних з терміном погашення не пізніше 21 лютого 2018 року. Згідно з пунктом 2.4. цього договору позичальник зобов'язується щомісяця до 21 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором проценти ануїтетними платежами з останньою сплатою ануїтетного платежу не пізніше 21 лютого 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором ОСОБА_2 і ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір поруки від 21 лютого 2008 року.

Відповідно до пункту 4.2. цього договору поруки порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання за вказаним кредитним договором.

20 серпня 2008 року між ОСОБА_3 і банком була укладена додаткова угода до кредитного договору, згідно з умовами якої залишок кредитної заборгованості у розмірі 177 тис. 73 грн 67 коп. конвертується за офіційним курсом Національного банку України в 38 тис. 410 доларів США 77 центів і позичальник зобов'язалася 21 числа поточного місяця вносити обов'язковий платіж у розмірі 685 доларів США 46 центів.

28 листопада 2014 року ОСОБА_3 здійснила останній платіж на виконання умов зазначеного кредитного договору.

Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 лютого 2008 року.

Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі статтею 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року у справі № 6-616цс15.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, з'ясувавши, що останній платіж за кредитним договором було здійснено 28 листопада 2014 року, а банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за зазначеним кредитним договором у квітні 2015 року, дійшов правильного висновку, що відсутні підстави для визнання поруки припиненою.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 почала порушувати умови кредитного договору, просторочуючи погашення сплати кредиту та процентів за користування ним, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, правильно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк