Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 642/4644/16ц

провадження № 61-1321св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Служба у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року у складі судді Ольховського Є. Б., додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 червня 2017 року у складі судді Ольховського Є. Б. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Харківської міської ради, про розірвання шлюбу, встановлення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначив, що він з 25 листопада 2006 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого сторони мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За рішенням суду він сплачує на користь відповідача аліменти на утримання дитини. Шлюбні відносини між сторонами припинені, вони мешкають окремо та спільного господарства не ведуть.

Вважає, що є достатньо підстав для розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини разом із ним, а також стягнення з відповідача на його користь аліментів на утримання дитини в розмірі ? частини від усіх видів її заробітку.

Враховуючи наведене, просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_4, визначити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із ним за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 у розмірі ? частини від всіх видів її заробітку (доходів) щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з моменту звернення до суду з цим позовом та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року позов задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_4 Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 25 листопада 2006 року в Ленінському відділі реєстрації актів громадянського стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 560, залишивши за відповідачем прізвище «ОСОБА_4». Судові витрати при оформленні розлучення в органах РАГС стягнуто з позивача. В іншій частині позов залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 06 червня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 551,20 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що шлюбні відносини між сторонами припинені, примирення сторін є неможливими, збереження шлюбу не відповідає інтересам позивача, відповідач на примиренні не наполягає. Визначаючи місце проживання неповнолітньої дитини із матір'ю, суд керувався висновком Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та думкою самої дитини.

Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави судового збору, суд виходив із підстав, передбачених Законом України «Про судовий збір».

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції змінено, в частині визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_4 та в частині стягнення з позивача судових витрат при оформленні розлучення в органах РАГС - рішення суду скасовано. В іншій частині рішення залишено без змін. Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 червня 2017 року залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що позовні вимоги про визначення місця проживання дитини з матір'ю не заявлялися, отже, суд вийшов за межі позовних вимог, при цьому, стягуючи з позивача судові витрати при оформленні розлучення в органах РАГС, суд не зазначив, чи є ці витрати судовими витратами, та не взяв до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій.

При цьому, залишаючи без змін додаткове рішення, апеляційний суд зазначив, що підстав для його скасування немає, оскільки додатковим рішенням стягнуто судовий збір із відповідача, і яким чином це рішення порушує право позивача, останній у судовому засіданні не пояснив.

Залишаючи рішення суду в іншій частині без змін, апеляційний суд виходив із того, що останнє в апеляційному порядку у цій частині не оскаржувалося, а тому не переглядалося.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та стягнення з відповідача судового збору, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник звертає увагу на те, що суди не надали належної оцінки заявленим позовним вимогам щодо визначення місця проживання дитини з ним, не встановлені виняткові обставини, про які він зазначав, для розлучення дитини із матір'ю та необхідності залишення дитини з батьком. Крім того, визначаючи місце проживання дитини з матір'ю, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, при цьому додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_4 на користь держави судового збору за незаявлену ніким позовну вимогу, апеляційний суд неправильно залишив без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У грудні 2017 року касаційну скаргу передано Верховному Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що з 25 листопада 2006 року ОСОБА_3 перебуває з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, сторони мають спільну дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після припинення шлюбних відносин дитина залишилася проживати з матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Висновком Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Виконавчого комітету Харківської міської ради від 16 грудня 2016 року № 724 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із матір'ю ОСОБА_4

Також під час вирішення справи судом з'ясовано думку малолітньої дитини ОСОБА_5, який у судовому засіданні пояснив, що він хоче залишитися проживати з мамою, співмешканець мами ставиться до нього доброзичливо, а в родині батька - дідусь не завжди прихильний до нього.

Рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини з ним та залишення місця проживання дитини з матір'ю, ухвалено насамперед із інтересів самої дитини та на підставі наявних в матеріалах справи доказах.

Залишаючи місце проживання дитини разом із матір'ю, суди на підставі статті 181 СК України дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 у частині стягнення на його користь з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки заявленим позовним вимогам щодо визначення місця проживання дитини з ним, не встановлені виняткові обставини, про які він зазначав, для розлучення дитини із матір'ю та необхідності залишення дитини з батьком, не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, суди на підставі наявних в матеріалах справи доказів, з урахуванням насамперед інтересів дитини, ухвалили законні та обґрунтовані рішення, а наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Касаційна скарга в частині оскарження додаткового рішення про стягнення з відповідача на користь держави судового збору також підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України 2004 року якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року задоволено одну немайнову позовну вимогу ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент звернення до суду із позовом) судовий збір за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу сплачується у розмірі 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Станом на січень 2016 року мінімальна заробітна плата становила 1378,00 грн, а тому 0,4 розміру мінімальної заробітної плати становить 551,20 грн.

Враховуючи наведене, встановивши, що позивач звільнений від сплати судового збору, Ленінський районний суд м. Києва додатковим рішенням від 06 червня 2017 року правильно стягнув з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір за одну задоволену немайнову позовну вимогу в розмірі 551,20 грн.

Доводи касаційної скарги про неправильне стягнення з відповідача суми судового збору не заслуговують на увагу, оскільки додаткове рішення ухвалено відповідно до статті 220 ЦПК України 2004 року з урахуванням вимог Закону України «Про судовий збір».

Вищевикладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року у незміненій частині, додаткове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 06 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик