Справа № 466/6445/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» вересня 2018 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі : головуючого - судді Кавацюка В.І.

при секретарі Павлишин К.І.

учасники справи: позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 відділ ДВС м. Львова

Головного територіального управління

юстиції у Львівській області

Перша львівська державна нотаріальна

контора

третя особа ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Першої львівської державної нотаріальної контори, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3 про зняття арешту та заборон відчуження з нерухомого майна,

у с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Першої львівської державної нотаріальної контори, третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3, в якому просить:

- зняти арешти з будинку № 2 по вул. Ільмова у м. Львові та заборони його відчуження, накладені згідно постанов державного виконавця відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 районного управління юстиції м. Львова ОСОБА_4 про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження від 10.09.2001 р. та 28.02.2001 р.

- виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записи про заборону відчуження будинку № 2 по вул. Ільмовій в м. Львові за № 4395980 від 24.01.2007 р. та № 4399966 від 25.01.2007 р., зроблені Першою Львівською Державною нотаріальною конторою на підставі постанов ВДВС ОСОБА_2 районного управління юстиції про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження від 10.09.2001 р. та 28.02.2001 р.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона, разом із бувшим чоловіком ОСОБА_5 та синами ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Це будинковолодіння згідно реєстраційного посвідчення ЛОДКБ ТІЕО серії КММ № 049051 від 18.12.2000 р. в частині 33/50 належить їй. Решта частки будинковолодіння - 17/50 належала її матері ОСОБА_7, яка померла 21.10.2017 р. Будинковолодіння належало її матері ОСОБА_7 по праву на спадщину від її чоловіка ОСОБА_8, який помер 17.02.1995 р. Про те, що на будинковолодіння накладено арешт, вона дізналася 29 травня 2018 р. під час оформлення у нотаріуса спадщини по померлій матері ОСОБА_7

29.12.1999 року її син ОСОБА_3, був засуджений Миколаївським районним судом Львівської області за ст. ст. 144 ч. 2, 143 ч.2, 42 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі у ВТК посиленого режиму з конфіскацією всього належного йому майна.

На вищезгадане будинковолодіння з порушення правил опису та арешту майна, оскільки її син ОСОБА_3 не є власником будинку , а лише прописаний (зареєстрований) у ньому, двічі - 28.02.2001р. та 10.09.2001 р. на підставі відповідних постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження державним виконавцем відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 районного управління юстиції м. Львова ОСОБА_4 було накладено арешт і заборону відчуження.

Надати суду акти опису і оцінки майна державним виконавцем вона, позивач, не має можливості, оскільки такі в її розпорядженні відсутні.

Згідно інформаційної довідки № 133102211 від 03.08.2018 р. з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна зясувалося, що Першою Львівською державною нотаріальною конторою 24.01.2007 р. за № 4395980 та 25.01.2007 р. за № 4399966 було накладено арешти на дане будинковолодіння на підставі вищезгаданих постанов ВДВС ОСОБА_2 районного управління юстиції.

З метою досудового врегулювання спору її син ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_2 відділу Державної виконавчої служби м. Львова ГТ УЮ у Л/о із заявою, на яку одержав відповідь № В-2/24433 від 05.06.2018 р. про те, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень на виконанні у відділі Державної виконавчої служби станом на 05.06.2018 р. жодних виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_3 на користь фізичних та юридичних осіб не перебуває. За таких обставин, лише в судовому порядку вона може захистити свої порушені права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року за № 606-XIV (у відповідній редакції на час накладення арештів) звернення стягнення на майно боржника полягало в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Частиною 1 ст. 55 Закону № 606-XIV передбачалося, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Зазначає, що безпідставно накладені обтяження - арешти та внесення відповідних записів до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна обмежує її законні права, як власниці частки будинковолодіння щодо вільного володіння, користування та розпорядженні цим майном. Накладені на будинок арешти і заборони є незаконними і, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перешкоджають мені зареєструвати своє право власності на іншу частку у цьому будинковолодінні після смерті її матері ОСОБА_7

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-УІІІ особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 2 ст. 30 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

На підставі викладеного, просить позов задовольнити.

В судове засідання позивач та її представник не зявились та подали заяву, з якої вбачається, що вони підтримують позовні вимоги та просять розглядати справу у їх відсутності.

Представник ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівського міського управління юстиції ОСОБА_9 в судове засідання не зявився та подав на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності та зазначив, що 28 лютого 2001 року та 10 вересня 2001 року ОСОБА_2 ВДВС винесено постанови про накладення арештів на все майно, що належить ОСОБА_3 при реєстрації обтяжень Першою львівською державною нотаріальною конторою 24.01.2007 року та 25.01.2007 року помилково внесено в Єдиний реєстр заборон відчуження обєктів нерухомого майна на будинок №2 по вул. Ільмова у м. Львові, яка не належала на праві власності ОСОБА_3 Враховуючи викладене та відповідно до відомостей, що містяться в автоматизованій системі виконавчих проваджень притензій станом на 27.09.2018 року до ОСОБА_3 ОСОБА_2 ВДВС в м.Львів ГТУЮ у Л/о не має, просить розглядати справу у його відсутності. Додатково зазначив, що виконавчі провадження, по яких було винесено постанови про арешт майна ОСОБА_3 знищено за терміном зберігання, тому просить вирішувати справу за наявними матеріалами.

Представник Першої львівської державної нотаріальної контори в судові засідання жодного разу не зявився, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялась в установленому порядку та надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без участі їх представника.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявився та подав заяву, в якій не заперечував проти розгляду справи у його відсутності.

У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання 27 вересня 2018 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. а також в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1, разом із колишнім чоловіком ОСОБА_5 та синами ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає та зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_3.

Це будинковолодіння згідно реєстраційного посвідчення ЛОДКБ ТІЕО серії КММ № 049051 від 18.12.2000 р. в частині 33/50 належить позивачці. Решта частки будинковолодіння - 17/50 належала матері позивачки - ОСОБА_7, яка померла 21.10.2017 р. Будинковолодіння належало матері позивачки - ОСОБА_7 по праву на спадщину від її чоловіка ОСОБА_8, який помер 17.02.1995 р. Про те, що на будинковолодіння накладено арешт, вона дізналася 29 травня 2018 р. під час оформлення у нотаріуса спадщини по померлій матері ОСОБА_7

29.12.1999 року син позивачки - ОСОБА_3, був засуджений Миколаївським районним судом Львівської області за ст. ст. 144 ч. 2, 143 ч.2, 42 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі у ВТК посиленого режиму з конфіскацією всього належного йому майна.

На вищезгадане будинковолодіння з порушення правил опису та арешту майна, оскільки ОСОБА_3 не є власником будинку, а лише прописаний (зареєстрований) у ньому, двічі - 28.02.2001р. та 10.09.2001 р. на підставі відповідних постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження державним виконавцем відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 районного управління юстиції м. Львова ОСОБА_4 було накладено арешт і заборону відчуження.

Згідно інформаційної довідки № 133102211 від 03.08.2018 р. з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна зясувалося, що Першою львівською державною нотаріальною конторою 24.01.2007 р. за № 4395980 та 25.01.2007 р. за № 4399966 було накладено арешти на дане будинковолодіння на підставі вищезгаданих постанов ВДВС ОСОБА_2 районного управління юстиції.

З метою досудового врегулювання спору ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_2 відділу Державної виконавчої служби м. Львова ГТ УЮ у Л/о із заявою, на яку отримав відповідь № В-2/24433 від 05.06.2018 р. про те, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень на виконанні у відділі Державної виконавчої служби станом на 05.06.2018 р. жодних виконавчих проваджень про стягнення з ОСОБА_3 на користь фізичних та юридичних осіб не перебуває.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року за № 606-XIV (у відповідній редакції на час накладення арештів) звернення стягнення на майно боржника полягало в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Частиною 1 ст. 55 Закону № 606-XIV передбачалося, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-УІІІ особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до п.2. постанови №5 від 03.06.2016 року пленуму ВССУ, позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

У зв'язку з тим, що постановами державного виконавця накладено арешти на нерухоме майно, позивач не може вільно розпоряджатися своїм нерухомим майном.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 82, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 317, 319 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна», суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити повністю.

Зняти арешти з будинку №2 по вул. Ільмовій в м. Львові та заборони його відчуження, які накладені згідно постанов державного виконавця відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 районного управління юстиції м. Львова ОСОБА_4 про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження від 28 лютого 2001 року та від 10 вересня 2001 року.

Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записи про заборони відчуження будинку №2 по вул. Ільмовій у м. Львові №4395980 від 24 січня 2007 року та №4399966 від 25 січня 2007 року, які зроблені Першою львівською державною нотаріальною конторою на підставі постанов відділу ДВС ОСОБА_2 районного управління юстиції м. Львова про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження від 28 лютого 2001 року та від 10 вересня 2001 року.

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання: 79059, м. Львів, вул. Ільмова,2 (ос.);

відповідачі: ОСОБА_2 відділ ДВС м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області, адреса місцезнаходження: 79007, м. Львів вул. Котлярська,6;

Перша львівська державна нотаріальна контора, адреса місцезнаходження: 79005, м. Львів. вул. Саксаганського,6;

Третя особа: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстроване місце проживання: 79059, м. Львів, вул. Ільмова,2 (ос.).

Повний текст рішення складено 05 жовтня 2018 року.

Суддя ОСОБА_10