АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2018 року м. Чернівці Справа № 718/1258/17

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І.Н.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.,

секретар: Конецька Д.Г.,

позивач: ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа: Служба у справах дітей Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Мінів О.І., повний текст якого виготовлено 08 листопада 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття осіб з реєстраційного обліку.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати як незаконне та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної

інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правильно виходив з того, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження свої майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України), а саме від вирішення однієї з таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою, а також послався на ст.391 ЦК України та безпідставно зазначив, що спосіб захисту порушеного права не може бути реалізований шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, без посилання на норми житлового або цивільного законодавства, в яких зазначені підстави для такого визнання.

Однак з такими висновками суду першої інстанції як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог погодитися не можна.

У відповідності до абз.1 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам ст.119 ЦПК України. У зв'язку з цим суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.

Згідно абз.2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Таким чином, відмова у задоволенні вимог з підстав відсутності у позові посилання на норми матеріального права, які слід застосувати до спірних відносин, без застосування норм, які регулюють спір, є незаконною.

Вирішуючи спір по суті колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст.ст.16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

За роз'ясненнями, викладеними у п.п.33, 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосування положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку.

Посилався на те, що 15 грудня 2015 року рішенням №28-02/15 Кліводинської сільської ради йому як учаснику АТО безоплатно було передано у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.7), а 26 січня 2016 року ОСОБА_1 видано ордер на зайняття житлового приміщення (а.с.9).

Оскільки у спірній квартирі залишилися зареєстрованими колишні наймачі квартири, це порушує його права щодо користування та розпорядження квартирою.

Заперечуючи позовні вимоги відповідачі не спростували належність спірної квартири на праві власності позивачу та підтвердили наявність перешкод у його здійсненні шляхом невизнання такого права відмовою у знатті з реєстраційного обліку, про те, навпаки, зазначали правомірність користування спірною квартирою з підстав надання її батьку ОСОБА_6 як головному інженеру колгоспу згідно наказу від 5.12.2003 року (а.с.27), а після переїзду батьків в інше житло наймачами квартири АДРЕСА_2 стали ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Таким чином, згідно пояснень представників позивача та відповідача сторони визнали та не спростували обставину вселення відповідачів на підставі наказу за відсутності ордера, що в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Крім того, відсутність ордера як підставу вселення відповідачів підтверджується встановленою рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4.11.2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 7.12.2016 року у справі 22ц-1525/16р. (а.с.106-107), обставиною вселення у спірну квартиру без ордера, що в силу ч.4 ст.82 ЦПК України також не підлягають доказуванню.

За змістом ч.2 ст.4 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям відносяться до громадського житлового фонду.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Законодавець у ч.2 ст.16 ЦК України визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Отже, у розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 53 ЖК України передбачено, що жилі приміщення в будинках громадського житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням органу відповідної організації та її профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідно районної, міської, селищної, сільської ради про надання жилих приміщень для заселення.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (ст.58 ЖК).

Таким чином, матеріалами справи не підтверджується законність вселення відповідачів до спірної квартири, що є підставою для відхилення їх доводів.

Проте, позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі у встановленому законом порядку набули право користування спірною квартирою, що унеможливлює задоволення вимоги про визнання їх втратившими таке право.

Отже, суд першої інстанції досліджуючи надані учасниками докази на доведення та спростування обставин не звернув увагу, що право, яке позивач просив позбавити відповідачів, останніми не набувалося, що було наслідком самостійної відмови у задоволення вимог.

Відповідно до пп. 1, 3-4 ч.1 та абз.2 ч.2 ст.376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції,обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового на підставі викладених вище обґрунтувань.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття осіб з реєстраційного обліку відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: А.І. Владичан

В.Ф. Міцней