АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/8887/17

Провадження № 22-ц/787/1184/2018

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Шимківа С.С.,

суддів: - Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання - Москалик Т.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі - публічне акціонерне товариство "Омега Банк",

- товариство з обмеженою відповідальністю

"Факторингова компанія "Вектор Плюс",

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2018 року (у складі судді Панас О.В.) у справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства "Омега Банк", товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" про визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "Омега Банк", товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" про визнання договору недійсним.

Позов мотивовано тим, що 16.11.2007 року між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та ОСОБА_3 було укладено договір № 1701/1107/71-065 про надання кредиту в розмірі 75000 дол США на строк до 15.11.2036 року.

16.11.2007 року між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та ОСОБА_3 укладено договір № 1701/1107/71-065-Z-1 про передачу в іпотеку об'єкту нерухомого майна квартири площею 75,3 м.кв. за адресою АДРЕСА_1, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 16.11.2007 року № 1701/1107/71-065.

28.11.2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" укладено договір № 15 відступлення права вимоги заборгованості по кредитних договорах, зазначених в реєстрі, в тому числі за договором від 16.11.2007 року № 1701/1107/71-065-Z-1, укладеним з ОСОБА_3

Згідно п.п. 1.2. розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" до фінансової послуги факторингу віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором на якому базується таке відступлення.

Позичальник за кредитним договором є фізичною особою, яка не є суб'єктом господарювання, відтак ТОВ "ФК "Вектор-Плюс" не мало повноважень щодо набуття відступленого права грошової вимоги до ОСОБА_3 за кредитним та іпотечним договорами. У зв'язку з цим, договір факторингу у вказаній частині суперечить вимогам законодавства.

Просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір факторингу № 15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ "Сведбанк" та ТОВ "Факторингова компанія "Вектор-Плюс" в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором від 16.11.2007 року № 1701/1107/71-06 та іпотечним договором від 16.11.2007 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржуваний договір є укладеним у відповідності до вимог закону. При його укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини.

04.06.2018 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій він, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки місцевого суду не відповідають обставинам справи та є помилковими.

Виняткове право та /або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг визначається законами та нормативно-правовими актами державного органу, який здійснює регулювання ринків фінансових послуг.

На час укладення між ПАТ "Сведбанк" та ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" договору про відступлення права вимоги існували обмеження щодо укладення договорів факторингу, які встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб.

Розпорядження № 231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" є офіційним письмовим документом, що прийнятий у визначеній законодавством формі і за встановленою процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, які поширюють свою дію на невизначене коло осіб і призначений для неодноразового застосування, тобто за своїми ознаками є нормативно-правовим актом.

Згідно листа Нацкомфінпослуг № 643/16-12 від 17.01.2018 року коло осіб-боржників, право грошової вимоги до яких можна було уступити шляхом укладення договору факторингу з небанківською установою станом на 28.11.2012 року обмежувалося суб'єктами господарювання.

19.07.2018 року ТОВ "Факторингова компанія "Вектор плюс" подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, покликаючись на законність рішення суду просить про залишення рішення без змін.

Вказує, що згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" ця установа є фінансовою установою, яка надає фінансові послуги, у даному випадку - факторинг, що відповідає положенням п. 11 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".

Судом досліджено зміст договорів факторингу № 15 та про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012 року на предмет відповідності вимогам чинних на момент їх укладення законів та зроблено правомірний висновок про те, що зазначені договори є укладеними у відповідності до вимог закону та при їх укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють ці правовідносини.

Розпорядження № 231 є підзаконним нормативно-правовим актом, який суперечить нормам ЦК України та Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та не може бути застосоване до спірних правовідносин.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 16.11.2007 року між АКБ "ТАС-Комерцбанк" (Банк) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено договір №1701/1107/71-065 про надання кредиту в розмірі 75000,00 дол. США на строк до 15.11.2036 року.

16.11.2007 року між АКБ "ТАС-Комерцбанк" (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець) укладено договір №1701/1107/71-065-7-1, про передачу в іпотеку об'єкту нерухомого майна квартири площею 75,3 м.кв. за адресою АДРЕСА_2, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 16.11.2007 року № 1701 /1107/71-065.

28.11.2012 року між ПАТ "Сведбанк" (Банк) та ТзОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (Фактор) укладено договір № 15 відступлення права вимоги заборгованості по кредитних договорах, зазначених в реєстрі, в тому числі за договором від 16.11.2007 року №1701/1107/71-065, укладеним з ОСОБА_3

28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (первісний іпотекодержатель) та ТзОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" (новий іпотекодержатель) укладено договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними в реєстрі, в тому числі за договором від 16.11.2007 року №1701/1107/71-065-Z-1, укладеним з ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (стаття 1078 ЦК України).

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Установлено, що договір факторингу між ТОВ "ФК "Вектор Плюс" та ТОВ "Кредитні ініціативи" від 28 листопада 2012 року є укладеним і виконаним.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач як на підставу недійсності договорів факторингу, прийнято у відповідності з пунктом 6 частини першої статті 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, підпунктом 2 пункту 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття "факторингу" не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Крім того, Розпорядження № 231 втратило чинність на підставі Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 13 серпня 2015 року № 1926.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки між ПАТ "Сведбанк" та ТОВ "Кредитні ініціативи" під час укладання оспорюваного договору було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення правочину, а позивач не довів факту порушення його прав, у зв'язку з укладенням вищезгаданого договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Апеляційний суд Рівненської області, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 07 вересня 2018 року.

Головуючий-суддя С.С. Шимків

Судді: С.В. Боймиструк

С.В. Хилевич