Справа № 346/3701/17
Провадження № 22-ц/779/915/2018
Головуючий у 1 інстанції Бирич Н. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Возняк В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючою суддею Бирич Н.В. 18 травня 2018 року в м. Коломия у справі за позовом ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, та виселення, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом вона є спадкоємцем 1/4 частини спадкового майна після смерті чоловіка ОСОБА_5. Вказане майно складається з житлового цегляного будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, житловою площею 45,5 квадратних метри, загальною площею 77,9 кв.м., зазначених в плані літерою «А» та наступних господарських будівель та споруд: «Б» - літня кухня, «В» - сарай, «Г» - вбиральна, «№1» - огорожа. 3/4 спадкового майна належить сіпльній дочці померлого та позивача - ОСОБА_3.

Земельна ділянка площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 перебуває у приватній спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до довідки, виданої сектором видачі довідок відділу ведення реєстру територіальної громади №7651 від 01.08.2017 року, у даному будинку окрім позивача зареєстрована її донька - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_4

Позивач проживає у будинку разом із малолітньою дитиною ОСОБА_6 2004 року народження та є його опікуном, оскільки його мати ОСОБА_7 позбавлена батьківських прав.

Вказує, що відповідач ОСОБА_4 перебував у місцях позбавлення волі та після звільнення проживає в будинку по АДРЕСА_1. Разом із своєю співмешканкою ОСОБА_7, яка теж була звільнена з місць позбавлення волі, вони розпивають спиртні напої, вчиняють сварки, погрожують позивачу фізичною розправою, заважають у вихованні дитини та своєю поведінкою подають поганий приклад хлопчику. З даного приводу вона неодноразово зверталася до поліції.

Крім того, відповідач не бере участі у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території, не проводить ремонт та не сплачує комунальні платежі.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування будинковолодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Івано-Франківської області.

01.12.2017 року позивач уточнила позовні вимоги, просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування будинковолодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Івано-Франківської області, та виселити його із вказаного житла.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 18 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, та виселення відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що після звільнення відповідача з місць позбавлення волі вона, як мати, погодилася прописати його у своєму будинку по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, де він зареєстрований по даний час. Однак, останній без згоди матері та сестри (власників будинку) поселив у ньому ОСОБА_7

Між позивачем та відповідачем і його співмешканкою регулярно виникають конфлікти, в ході яких позивачу погрожують фізичною розправою, обзивають нецензурною лайкою. Підтвердження цього є висновки Коломийського відділу поліції про результати розгляду її звернень від 25.03.2017 року, 03.05.2017 року, 16.06.2017 року.

Тому вважає помилковим висновок суду першої інстанції про неподання нею доказів на підтвердження позовних вимог.

На її думку, відповідно до вимог ст. 116 ЖК України ОСОБА_4 слід виселити із належного їй та третій особі будинку без надання іншого житла.

Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Згідно із п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та її представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судовому процесу їх правами та вживає заходів для виконання ними їх обов'язків.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні підтверджено факт проживання відповідача у спірному приміщенні, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами систематичного порушення останнім правил співжиття, застосування до нього відповідними органами заходів запобігання і громадського впливу, передбачених ст. 116 ЖК, та які виявились безрезультатними.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

За змістом положень ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 383, ст. 391 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР).

Пленум Верховного Суду України в постанові №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами і доповненнями) роз'яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Згідно ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 79, 80 ЦПК України).

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.02.2009 року належить належить 1/4 частки спадкового майна ОСОБА_5 - житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1, Івано-Франківської області. Свідоцтво про право на спадщину на 3/4 частки даного спадкового майна видано її дочці ОСОБА_3 (а.с. 7-9).

Згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №54474946 від 03.03.2016 року земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 11).

Відповідно до копії Посвідчення НОМЕР_1 від 09.09.1994 року ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, дитиною війни, а згідно копії Рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області №339 від 28.10.2008 року призначена опікуном над малолітнім ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 26, 30).

Встановлено також, що згідно копії Довідки сектору видачі довідок відділу ведення реєстру територіальної громади Управління надання адміністративних послуг Коломийської міської ради №7651 від 01.08.2017 року крім вказаних осіб у будинку по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області з 03.11.1987 року зареєстрований також ОСОБА_4, 1966 року народження, як член сім'ї, який є сином позивача (а.с. 15).

Дані обставини підтверджені письмовими доказами та сторонами не заперечуються.

Разом з тим, позивач не надала суду першої інстанції будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком з підстав, зазначених у позові. Не представлено таких і апеляційному суду.

Що стосується вимоги позивача про виселення ОСОБА_4, то слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово зверталася до Коломийського відділу поліції.

Однак, постановою дільничного інспектора міліції Коломийського МВ УМВС від 15.04.2009 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_4 за відсутності ознак складу злочину, передбаченого ст. 129 КК України, а зі змісту висновків про результати розгляду звернень від 25.03.2017 року, 03.05.2017 року, 16.06.2017 року, 19.03.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 зверталася з приводу неправомірних, на її думку, дій його співжительки ОСОБА_7, щодо якої не заявлено позовних вимог (а.с. 19-22, 65).

Інші дані про попередження відповідача або застосування до нього заходів громадського впливу відсутні.

Також в матеріалах справи відсутні докази руйнування та псування спірного житла відповідачем.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втручання держави у використання особою даних прав має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики ЄСПЛ, такий загальний захист права на житло поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі McCann v. the United Kingdom від 13.05.2008 року).

Згідно ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (діє з 30.03.2006 року) суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

З огляду на викладені обставини справи, та виходячи з аналізу наведених норм, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів систематичного руйнування чи псування відповідачем жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або факту триваючої антисуспільної поведінки, створення неможливих для інших умов проживання у спірному будинку після вжиття до нього заходів запобігання чи громадського впливу.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів, досліджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 18 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.