Справа № 390/1854/17
Провадження № 2/390/72/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" серпня 2018 р. Кіровоградський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Терещенко Д.В.,

при секретарі - Головацькій А.Б., Магомедовій А.С., Бреус І.П.,

за участю:

представника позивача - прокурора Мельникової Г.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Кропивницький цивільну справу за позовом керівника Кіровоградської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави, уповноваженими органами якої виступають: Кіровоградська обласна державна адміністрація, Департамент екології та природних ресурсів до Кіровоградської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди водних обєктів та зобовязання повернути водний обєкт,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Кіровоградської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави, уповноваженими органами якої виступають: Кіровоградська обласна державна адміністрація, Департамент екології та природних ресурсів звернувся до суду з позовом до Кіровоградської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди водних обєктів та зобовязання повернути водний обєкт.

В обгрунтування позову зазначив, що 08.09.2014 року між Кіровоградською РДА та ОСОБА_1 укладено договір оренди водних обєктів, згідно якого останньому передано в строкове платне користування водний обєкт, що розташований на території Миколаївської сільської ради Кіровоградського району та області для рибогосподарських потреб із земель водного фонду, що перебувають у державній власності. Даний договір був посвідчений нотаріально.

Проте, Кіровоградська районна державна адміністрація, враховуючи вимоги ст.ст. 59, 122 ЗК України та ст. 51 ВК України, не мала повноважень на укладення спірного договору оренди водних обєктів, так як повноваження щодо надання земельних ділянок водного фонду для рибогосподарських потреб належать Кіровоградській обласній державній адміністрації.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала та надала пояснення по обставинах справи.

Представники Кіровоградської обласної державної адміністрації, Департаменту екології та природних ресурсів, Кіровоградської районної державної адміністрації в судове засідання не зявилися, надали письмові заяви про розгляд справи без їх участі та просили позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення, в яких просив застосувати наслідки спливу позовної давності.

Судом встановлено, що 08.09.2014 між Кіровоградською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено договір оренди водних об'єктів, відповідно до якого, останньому передано в строкове платне користування водний обєкт, який розташований на території Миколаївської сільської ради, Кіровоградського району, Кіровоградської області для рибогосподарських потреб із земель водного фонду, що перебувають у державній власності на території Миколаївської сільської ради, Кіровоградського району, Кіровоградської області.

Обєктом оренди, відповідно до договору, є водний простір, в тому числі рибогосподарської технологічної водойми під ставками - 21,7331 га, під гідротехнічними спорудами - 0,1394 га, пасовищами - 18,9375 га, земельна ділянка під водним об'єктом 40,8100 га (всього), кадастровий номер :02:000:7501.

Договір укладено на 49 (сорок дев'ять) років, починаючи з дня державної реєстрації.

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 405 222 грн.

Спірний договір оренди посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 803. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію речового права встановлено, що 08.09.2014 приватним нотаріусом ОСОБА_3 зареєстровано спірний договір за № 6919247.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548 "Про затвердження класифікації видів цільового призначення земель" визначений поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об'єктів. Зокрема, згідно коду КВЦПЗ 10.07 до земель водного фонду належать землі водного фонду для рибогосподарських потреб.

Водні обєкти надаються у користування на земельних торгах у комплексі із земельною ділянкою (ст.ст. 135-139 ЗК України, ст.51 ВК України) органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором), згідно з повноваженнями, визначеними ЗК України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Відповідно до п.б ч.3 ст.122 ЗК України, районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання, ведення водного господарства будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Згідно з ч.5 ст. 122 ЗК України, обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених ч.ч. 3, 7 ст.122 ЗК України.

У постанові Верховної Ради України від 14.01.2000 № 1390 «Про Концепцію розвитку водного господарства України» зазначено що водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Ст.1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» визначено, що рибне господарство - галузь економіки, завданнями якої є вивчення, охорона, відтворення, вирощування, використання водних біоресурсів, їх вилучення (добування, вилов, збирання), реалізація та переробка з метою одержання харчової, технічної, кормової, медичної та іншої продукції, а також забезпечення безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості.

Ст.25 Закону України «Про тваринний світ», в якій закріплено, що добування риби та водних безхребетних вважається рибальством, а не водним господарством.

В листі Державного агентства водних ресурсів України № 3427/9/11-13 від 09.07.2013 викладено узагальнення практики щодо процедури надання водних обєктів в користування на умовах оренди, а саме в п.2 зазначається, що повноваження надання водних обєктів у користування на умовах оренди, за межами населених пунктів належить Раді міністрів Автономної Республіки Крим та обласним державним адміністраціям. При цьому, районні державні адміністрації не мають повноважень щодо передачі водних обєктів в оренду.

Відповідно до ст.59 ЗК України та ст.51 ВК України, водні обєкти (дно та водний простір) надаються лише для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково дослідних робіт, а відповідно до частини 3 статті 122 ЗК України районні пержавні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування за межами населених пунктів для обмеженого переліку потреб (ведення водного господарства; будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо; індивідуального дачного будівництва).

Тому, потребу у веденні водного господарства не слід ототожнювати з потребами та цілями, для яких надаються у користування на умовах оренди водні обєкти згідно зі ст. 51 ВК України, зокрема, для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних та оздоровчих цілях.

Отже, Кіровоградська районна державна адміністрація, враховуючи вимоги ст. ст.59, 122 Земельного кодексу України та ст.51 Водного кодексу України, не мала повноважень на укладення спірного договору оренди водних обєктів.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. При цьому, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог встановлених, зокрема, ч.2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивіільної дієздатності.

Наведене вказує на відсутність у Кіровоградської районної державної адміністрації повноважень та недодержання вищевказаних вимог чинного законодавства при укладенні спірного договору оренди водних обєктів від 08.09.2014 р., та передачі ОСОБА_1 водного обєкту, в тому числі рибогосподарської технологічної водойми під ставками - 21.7331 га, під гідротехнічними спорудами - 0,1394 га, пасовищами - 18,9375 та земельної ділянки під водним об'єктом площею 40,8100 га (всього), кадастровий номер :02:000:7501 для рибогосподарських потреб.

За таких обставин суд вважає, що доводи прокурора в цій частині є обґрунтованими.

Однак, договір оренди водних обєктів укладений між Кіровоградською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 08.09.2014 року, а керівник Кіровоградської місцевої прокуратури звернувся до суду 04.10.2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності та даний строк поновити не просив. Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні просив застосувати строки позовної давності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вказана норма також закріплена у статті 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки.

Згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно частиною 5 статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 56 ЦПК України.

Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

У зв"язку з наведеним, прокурору слід довести, а суду встановити, коли довідався або міг довідатись про порушене право державний орган, в інтересах якого пред"явлено позов, а також прокурор.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Як зазначено в позовній заяві та стверджувалося прокурором в ході судового засідання, прокурору стало відомо про порушення права в червні 2017 року при здійсненні перевірки стану законності в сфері земельних правовідносин в Миколаївській сільській раді Кіровоградського району та області, а Кіровоградській обласній державній адміністрації та Департаменту екології та природних ресурсів взагалі не було відомо про укладення спірного договору.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

З 1.07.2013 року вступив в дію ЗУ Про аквакультуру і розпорядження землями водного фонду та водними обєктами відійшло від районних до обласних державних адміністрацій.

Держава як субєкт земельних правовідносин, на момент прийняття оспорюваного договору мала необхідні повноваження і можливості щодо здійснення контролю за дотриманням порядку передачі земельних ділянок у власність чи надання у користування.

Клопотання про поновлення строку від позивача не надходило та жодних належних та допустимих доказів того, що позивачі дізналися про порушення свого права у 2017 році суду не надано.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів дають обєктивні підстави вважати, що позов задоволенню не підлягає, у звязку із пропуском позовної давності.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги залишено без задоволення, суд вважає за необхідне судові витрати по справі у вигляді судового збору залишити за прокуратурою.

Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 12, 13, 77-80, 81, 95, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України суд,

ВИРІШИВ:

В позовних вимогах керівника Кіровоградської місцевої прокуратури, який діє в інтересах держави, уповноваженими органами якої виступають: Кіровоградська обласна державна адміністрація, Департамент екології та природних ресурсів до Кіровоградської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання недійсним договору оренди водних обєктів та зобовязання повернути водний обєкт - відмовити в звязку із пропуском строку позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів через Кіровоградський районний суд Кіровоградської області. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України.

Суддя: /підпис/

Згідно з оригіналом:

Суддя Кіровоградського районного суду

Кіровоградської області ОСОБА_4