Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Шепетко І.О.,

за участі секретаря Пассер М.І.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №MKK7G100000185 від 16.04.2007 укладений між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_3

Свої вимоги мотивував тим, що 16.04.2007 укладений сторонами кредитний договір №MKK7G100000185, за умовами якого ОСОБА_3 повинен був отримати кредит в розмірі 54 400,00 доларів США на придбання квартири, а також 12 240,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 1% від суми залишку заборгованості за кожний місяць дії кредитного договору, одноразової винагороди в розмірі 3% від суми виданого кредиту, а також 0,20 % щомісяця від суми даного кредиту. Щомісячний платіж повинен складати 714,12 доларів США.

При укладенні кредитного договору позивач не був ознайомлений з усіма умовами кредитування, що пропонуються банком, в обсязі і в порядку, що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів». Позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем.

Всупереч вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» належно не наведено детальний розпис сукупності вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; кредитний договір та графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих правил; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значені та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використання наведеної в Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у процентах річних), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту.

Оскільки, вказані обовязкові відомості не зазначені в кредитному договорі, і докази про те, що ці відомості були офіційно оприлюднені є відсутніми, то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

Крім того, встановлена банком кредитного договору умова, щодо обовязку сплати позичальником на користь банку комісії є такою, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто є несправедливою, а сума комісії, сплаченої позивачем, є незаконно отриманою банком.

Крім того, умови договору є несправедливими, оскільки є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, так встановлено відповідальність позичальника у формі пені за кожен день прострочення та штрафу, але аналогічної відповідальності для банку договором не встановлено.

Зазначає, що відповідач скористався тим, що позивачу обєктивно бракувало знань необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюванного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог ч.2 ст. 11 та абзацу 16 ч.1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні договору, та по суті примусив до сплати платежів на незаконних підставах. Зазначає, що був введений відповідачем в оману при укладенні кредитного договору, а тому такий підлягає визнанню недійсним.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, з наведених в позові підстав, просив задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві, в якому зазначено, що при укладенні кредитного договору відповідач був належним чином проінформований та ознайомлений з усіма умовами кредитування. Так, з анкети-заяви, підписаної позичальником 12.04.20007 року, чітко вбачається, що ОСОБА_5 ознайомлений і згоден з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі. Своїм підписом підтвердив факт про надану йому інформацію про умови кредитування в Приватбанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовану сукупну вартість та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які Позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та наслідки пропонованих схем кредитування.

Наведе підтверджує виконання банком в цілому переддоговірної роботи, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній в дату укладення договору).

Також зазначив, що в самому кредитному договору обумовлені обовязкові вимоги для споживчого кредиту, передбачені ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній в дату укладення договору), зокрема п.7.1, п.3.9, п. 2.2.10, п. 6.5 Договору.

Щодо посилання позивача на несправедливість, дискримінаційність умов, то таке твердження також не відповідає дійсності, оскільки розділом 4 спірного договору передбачено відповідальність сторін, зокрема п. 4.1 вказаного розділу передбачено відповідальність боржника у формі пені за невиконання умов договору в порядку, обумовленому таким, а п. 4.2. передбачена сплата Банком пені позичальнику у випадку не видання чи невчасного видання кредиту.

Щодо комісійної винагороди, то така передбачена ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до якої комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Також зазначає, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявив додаткових вимог щодо умов спірного договору, а в подальшому мало місце в тривалі періоди його належне виконання саме в порядку обумовленого сторонами, що визнається стороною позивача. Посилання позивача на введення її в оману під час укладення договору є безпідставним.

Окрім, того, звертає увагу, що позивач до спірних правовідносин застосовує Закон України «Про захист прав споживачів» в різних редакціях закону, яких не існувало на дату укладення договору.

Представником відповідача також заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог, оскільки обставини, якими обґрунтовують заявлені вимоги відповідають даті укладення договору, відтак, особі слід було реалізувати право на звернення до суду до 16.04.2010 року.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 16 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір № MKК7G100000185, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 54 400,00 доларів США на придбання квартири, а також 12 240,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 1% від суми залишку заборгованості за кожний місяць дії кредитного договору, одноразової винагороди в розмірі 3% від суми виданого кредиту, а також 0,20 % щомісяця від суми даного кредиту. Щомісячний платіж повинен складати 714,12 доларів США.

У відповідності до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позивач, як на недійсність кредитного договору, посилається на те, що його умови не відповідають вимогам закону. При укладенні кредитного договору сторонами, не дотримано відповідачем вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема не наведено детальний розпис сукупності вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, у тому числі перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору, тощо; кредитний договір та графік платежів не містить відомостей (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі погашення основного боргу, вартості сплати вартості всіх супутніх послуг, а також фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих правил; не визначено сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також не зазначено її в процентному значені та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, розрахунок якої здійснюється з використання наведеної в Постанові Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року формули; б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у процентах річних), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, повязані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Зазначені умови повинні бути доведені позичальнику письмово. Договір містить дискримінаційні та несправедливі умови, що призвело до суттєвого дисбалансу інтересів сторін, зокрема не передбачена відповідальність банку за порушення умов договору.

Судом встановлено, що Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року, яка була чинною на момент укладення кредитного договору, ч. 3 статтею 11 регламентувалося, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору), договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

За положенням п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору) визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У відповідності до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Як вбачається із договору кредиту, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та погодилася із ними, підписавши договір без зауважень, отримав кошти і лише у жовтні 2017 року, більше ніж через десять з половиною років після отримання кредиту, заявив позовні вимоги про визнання договору кредиту недійсним.

Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано.

Так, частиною 8 Кредитного договору надано детальний розпис сукупності вартості кредиту для позичальника, а відповідно до п. 10.5 Кредитного договору, позичальник підтвердив, зокрема те, що перед укладанням кредитного договору ОСОБА_4 повідомив Позичальника у письмовій формі про умови кредитування у Банку.

Щодо посилання позивача, що існує дисбаланс прав та обовязків сторін кредитного договору, зокрема через відсутність в договорі відповідальності банку за порушення вимог договору (пені за кожен день прострочення та штрафу) зазначене спростовується умовами кредитного договору. Так, в п. 4.2 договору зазначається, що у випадку невиконання банком зобовязань по видачі кредиту згідно п. 2.1.1 даного договору за умови виконання позичальником зобовязань, передбачених п. 2.2.7 даного Договору, банк сплачує позичальникові пеню в 0,1 % від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожен день прострочення виконання зобовязання.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладанні спірного договору сторони погодили усі умови договору без будь-яких зауважень, ОСОБА_3 отримав кредитні кошти, що не заперечується позивачем. Крім того, з підписаної позичальником анкети-заяви 12.04.20007 року, чітко вбачається, що ОСОБА_5 ознайомлений і згоден з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі. Своїм підписом він підтвердив факт про надану йому інформацію про умови кредитування в Приватбанку, а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовану сукупну вартість та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які Позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваги та наслідки пропонованих схем кредитування.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання спірного договору недійсним у зв'язку із порушенням прав споживача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають,.

На підставі та керуючись ст. ст. 6, 203, 215, 626-629, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 13, 76, 81, 89, 265, 273, 352-355 ЦПК України суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне судове рішення складено 05.10.2018 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6