Справа № 333/2965/18
Провадження № 2/333/1804/18
10 жовтня 2018 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Кулик В.Б.,
за участю секретаря судового засідання Носаченка О.С.,
позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 Чарієвіча, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування квартирою № 43 в будинку № 9 по вул. Парамонова в м. Запоріжжі.
В обґрунтування позову зазначено, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 з 2003 року. Право власності на квартиру пройшло державну реєстрацію відповідно до витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 19.06.2003 року, та підтверджується договором купівлі-продажу від 14.06.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_7 та договором дарування від 15.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_8, відповідно до яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить 1/6 часток вказаної квартири та ОСОБА_3 належить 2/3 часток вказаної квартир.
Крім ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартирі зареєстрований ОСОБА_4, проте останній не проживає у вказаній квартирі без поважних причин з 2014 року, але з реєстраційного обліку не знятий, участі у витратах по утриманню квартири не приймає. Де проживає зараз відповідач, позивачам невідомо.
Реєстрація відповідача у належній позивачам квартирі чинить їм перешкоди у праві власності на неї, оскільки у звязку з тим, що на цей час у них важке матеріальне становище вони не можуть оформити субсидії. Тому, за захистом своїх порушених прав позивачі вимушені звернутися до суду.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Проти заочного розгляду справи не заперечував.
Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, надали заяву, у якій просили розглянути справу без їх участі, позов підтримали, з підстав викладених у позовній заяві, та просили задовольнити у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечували.
Відповідач ОСОБА_4 повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, повторно у судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Позивачі згідно з наданими заявами не заперечують проти такого вирішення справи.
Суд, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, допитавши свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, взявши до уваги, заяву надану позивачами, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.
За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані і проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_11 зареєстрована і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. Даний факт підтверджується паспортом громадянина України серії СА 441691, виданим Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій області 11.04.1997 року на імя ОСОБА_2 (а.с. 5-8), паспортом громадянина України серії СА 441687, виданим Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій області 11.04.1997 року на імя ОСОБА_1 (а.с. 9-12), паспортом громадянина України серії СЮ 298991, виданим Комунарським РВ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області 30.03.2013 року на імя ОСОБА_3Ю.(а.с. 13-15).
Позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_2. Даний факт підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 19.06.2003 року (а.с. 22), договором купівлі-продажу від 14.06.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_7 (а.с. 17-18), договором дарування від 15.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО ОСОБА_8 (а.с. 20-21), відповідно до яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить по 1/6 часток вказаної вище квартири та ОСОБА_3 належить 2/3 часток вказаної квартири, реєстраційним посвідченням, виданим ЗБТІ від 19.06.2003 року (а.с. 19), технічним паспортом, складеним ОП «ЗМБТІ» на житлове приміщення 05.05.2003 року (а.с. 24-27).
Як вбачається з довідки департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 09.07.2018 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, з 09.08.2003 року по теперішній час (а.с. 38).
Факт не проживання відповідача в належній позивачам квартирі підтверджується актом про не проживання у житловому приміщенні від 30.05.2018 року, який був складений комісією у складі: ОСОБА_12, ОСОБА_9, в якому вказано, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований у ІНФОРМАЦІЯ_5, але не проживає за даною адресою з серпня 2014 року по теперішній час, місце його знаходження їм не відоме (а.с. 29).
Згідно з актом від 30.05.2018 року, складеного комісією в складі сусідів ОСОБА_12, ОСОБА_9, в квартирі за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_4 з серпня 2014 року не мешкає, його особистих речей та мацна у квартирі не має (а.с. 29).
Як вбачається з довідки, виданою головою правління ОСББ «ПАРАМОНОВА 9» ОСОБА_10 від 22.05.2018 року, ОСОБА_4 з серпня 2014 року за адресою: АДРЕСА_4, фактично не проживає (а.с. 28).
В судовому засіданні позивач ОСОБА_13 та допитані свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, кожен окремо, суду пояснили, що ОСОБА_4 у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_5, не проживає з серпня 2014 року і по теперішній час, перешкод у користуванні квартирою йому ніхто не чинить, замки в дверях не поміняні, особистих речей останнього в квартирі немає.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач в спірній квартирі не проживає, тривалий час не бере участі в утриманні квартири.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 1 першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, яким означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджуватися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди.
Згідно з ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а за ч. 1 ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується та розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, та це право в силу ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України - є непорушним.
Положенням ст. 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Відповідно до ст. 405 ЦК України право користування за відповідачем зберігається один рік, якщо він цим житлом не користується без поважних причин.
Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобовязання, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченим законом.
Згідно з ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок чи квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди.
Відповідно до ст. 163 Житлового кодексу України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 та 5 ч. 3, ч. 4 ст. 71 цього Кодексу.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідач не знімається з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою у добровільному порядку.
Таким чином, аналізуючи у сукупності зібрані по справі докази, суд вважає, що відповідач з серпня 2014 року на теперішній час не мешкає у спірній квартирі, не є її власником, не несе обовязків, що випливають з договору найму жилого приміщення, але залишається зареєстрованим у спірній квартирі, що спричиняє позивачам додаткові матеріальні витрати за прописаного відповідача, тому позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.
Керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», ст. ст. 5, 12, 13, 78, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280-283 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_2, ОСОБА_1 Чарієвіча, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_5.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
Повний текст судового рішення складено 16 жовтня 2018 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя В.Б. Кулик