Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 522/18589/16-ц

провадження № 61-8602св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року у складі судді Загороднюка В. І. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що 21 серпня 1999 року між ним та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім'ю. На момент звернення до суду ведення спільного господарства та сумісне проживання неможливе. Шлюбні відносини вони не підтримують на протязі останніх восьми років.

Просив суд розірвати шлюб, який зареєстровано 21 серпня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради, актовий запис № 146.

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги ОСОБА_5 обґрунтовувала тим, що з позивачем вона перебуває у шлюбі з 21 серпня 1999 року. Приблизно на початку 2001 року ОСОБА_4 була подарована однокімнатна квартира АДРЕСА_1, в якій вони зареєструвалися і стали спільно проживати. За час проживання вона зробила у квартирі капітальний ремонт, із заміною конструктивних елементів (були поставлені металопластикові вікна, заміна стелі на кухні) і добудовою однієї кімнати, регулярно проводилися поточні та косметичні ремонти. Участі в проведенні ремонтів позивач не приймав, так як зловживав спиртними напоями, що було причиною сімейних сварок, які останнім часом переросли у бійки.

Просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя, провести розділ майна в натурі, визначити порядок проживання в оспорюваній квартирі.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5), що зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради 21 серпня 1999 року, актовий запис № 146. Після розірвання шлюбу відповідачу відновлено дошлюбне прізвище «ОСОБА_5». У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки сім'я фактично розпалася та існує формально, наданий для примирення строк результатів не дав, тому шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 необхідно розірвати. У задоволенні зустрічного позову відмовлено, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що нею було затрачено значні кошти на проведення ремонту квартири АДРЕСА_1, внаслідок чого істотно збільшилася вартість квартири. Право власності на добудоване приміщення загальною площею 15,2 кв. м у ОСОБА_5 не виникало, оскільки вказане приміщення не здано в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу оспорюваних правовідносин та закон, який їх регулює.

В листопаді 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2017 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов.

Касаційна скарга ОСОБА_5 мотивована тим, що суд першої інстанції порушив положення ЦПК України, зокрема, не було призначено судову експертизу, а судом апеляційної інстанції незаконно відмовлено у клопотанні про призначення судової експертизи.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ передав касаційну скаргу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що згідно з свідоцтвом про одруження, 21 серпня 1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про що зроблений актовий запис № 146.

Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають.

11 квітня 2017 року судом надавався сторонам строк для примирення, проте сторони протягом наданого їм строку не примирилися та позивач наполягає на розірванні шлюбу.

Отже, суд першої інстанції, врахувавши те, що сім'я фактично розпалася та існує формально, наданий для примирення строк результатів не дав, правомірно розірвав шлюб між сторонами.

Відповідно до договору дарування квартири від 15 квітня 2002 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ЗапольськоюО. В. та зареєстрований в реєстрі за № 3418, ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв квартиру № АДРЕСА_1, яка складається з однієї жилої кімнати, загальною площею - 36,6 кв. м, житловою площею - 16,2 кв. м.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно частиною першою статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя відсутні, оскільки відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що нею було затрачено значні кошти на проведення ремонту спірної квартири, внаслідок чого істотно збільшилася її вартість.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції, порушуючи положення ЦПК України не призначав судову експертизу, а судом апеляційної інстанції незаконно відмовлено у клопотанні про призначенні судової експертизи, є безпідставними з огляду на таке.

Протягом розгляду справи у суді першої інстанції відповідач не заявляв клопотань про проведення будь-яких судових експертиз.

На стадії апеляційного провадження питання про призначення судової експертизи може бути вирішено у разі якщо судом першої інстанції було незаконно відмовлено в задоволенні заявленого клопотання, або якщо існували об'єктивні перешкоди для його подання в суді першої інстанції, тобто, наявні причини, які можуть бути визнані судом поважними та обґрунтованими.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової експертизи, оскільки підстави для проведення такої експертизи були відсутні.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик