Головуючий в 1 інстанції Папаценко П.І.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 січня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді Принцевської В.П.,

суддів Биліни Т.І., Лопатіної М.Ю

секретар Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Донецького національного університету імені Василя Стуса про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника, у вересні 2016 року звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації у зв'язку з несвоєчасної її виплати, просила суд: стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період часу з вересня 2014 року по серпень 2016 року включно, компенсацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату та моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у відповідача працювала з вересня 1980 року, останнім часом з 1.09.1982 року завідуючою навчальної лабораторії. В квітні 2016 року з розмови зі своїм колишнім співробітником дізналася, що відповідач з жовтня 2014 року перереєструвався до м. Вінниця, де по теперішній час здійснює свою діяльність. З вересня 2014 року відповідач перестав виплачувати їй заробітну плату, при цьому ніхто її не повідомляв про звільнення і не направляв на її адресу відповідних наказів, не відсторонювалася вона і від роботи. Через проведення бойових дій в м. Донецьку була вимушена переїхати до м. Маріуполя та стала на облік, як внутрішньо переміщена особа, всі її звернення до відповідача щодо поновлення на роботі були проігноровані.

Під час судового розгляду справи позивач ОСОБА_1 неодноразово через свого представника уточнювала позовні вимоги, остаточно просила суд: визнати наказ №244-16/К від 6.10.2014 року незаконним та скасувати; поновити її на посаді завідуючої навчальної лабораторії Донецького національного університету імені Василя Стуса з 6.10.2014 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 7.10.2014 року по день прийняття судом рішення у справі, заборгованість по заробітній платі у розмірі 3147,05 грн. та компенсацію моральної шкоди в сумі 5000 грн. Обґрунтовуючи уточнюючі позовні вимоги зазначила, що на виконання наказу Міністерства науки і освіти України №1084 від 30.09.2014 року, на початку жовтня 2014 року вона зареєструвалася на сайті https://donnu.gov.ua/, на якому написала заяву про своє бажання працювати в подальшому в університеті та не заперечує проти переїзду до м.Вінниця. Будь-якого повідомлення від відповідача не отримала. Вважає, що Наказ №1084 не є пропозицією відповідача переїхати працювати до іншої місцевості, а встановлює порядок реєстрації на сайті та покладає на керівництво відповідача обов'язок організувати перевід співробітників, чого відповідач відносно неї не виконав. Наявність запису в її трудовій книжці від 23.12.2014 року не є свідченням, що вона працює в університеті м. Донецьк по теперішній час, та не створює будь-яких правових наслідків. Вважає, що відповідач порушив процедуру її звільнення, отже звільнення є незаконним, її необхідно поновити на роботі. Згідно копії поточної виписки за контрактом, наданої ПАТ «Державний Експортно-імпортний банк України» та копій її розрахункових листів від 30.10.2016 року, заробітна плата за липень і січень 2014 року була виплачена 27.11.2014 року та 26.05.2015 року. За наведеними обставинами просила позов задовольнити.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

З даним рішенням не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку. Вона посилається на те, що суд не повно з»ясував обставини справи та ухвалив рішення з порушеннями вимог процесуального та матеріального Закону. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Позивач до суду не з'явилася, повідомлена про час і місце судового засідання судовою повісткою на підставі вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним відхилити апеляційну скаргу позивача з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з вересня 1980 року ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з Донецьким національним університетом, останнім часом працювала на посаді - «завідуюча навчальної лабораторії».

Відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 «Про організацію освітнього процесу Донецького національного університету України в місті Вінниці» (який є загальнодоступним), враховуючи складну суспільно-політичну ситуацію на сході України та продовження збройного конфлікту на території міста Донецька, з метою збереження життя та здоров'я громадян України, а також забезпечення конституційного права кожного на належні, безпечні і здорові умови праці (у тому числі навчання), на заробітну плату, не нижче від визначеної законом, Донецькому національному університету визначено проводити свою освітню діяльність на території м. Вінниці.

Згідно п. 2 цього наказу, ректору Донецького національного університету України доручено забезпечити оперативне інформування співробітників і студентів Університету через веб-сайт Університету www.donnu.edu.ua з усіх питань, що стосуються організації освітнього процесу, забезпечення місцем проживання (гуртожитками) тощо.

Відповідно до п. 3 вказаного наказу було оголошено про те, що співробітники, аспіранти (докторанти) та студенти Донецького національного університету України, які мають бажання продовжити працювати (навчатися) у цьому Університеті (чи в системі освіти та науки України), повинні зареєструватися на сайті https://donnu.gov.ua/ (конфіденційність гарантована) або ж повідомити керівництво будь-яким іншим способом про своє бажання працювати (навчатися) у цьому Університеті.

Крім того, відповідно до скрін-шота сторінки офіційного веб-сайту, 28.09.2014 року ректор університету направив на корпоративну пошту абсолютно всіх співробітників та студентів університету своє звернення про підтримку ним ініціатив Міністерства освіти та науки України про зміну юридичної адреси університету та відновлення його функціонування в м.Вінниця.

Зміни щодо місця знаходження юридичної особи університету внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру.

Підтвердженням належного сповіщення співробітників, аспірантів (докторантів), студентів, які зареєструвалися відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 на сайті https://donnu.gov.ua/, є дані довідки за №0772 від 21.11.2017 року, за якою станом на 6.10.2014 року 832 співробітника університету зареєструвались та переїхали працювати у м. Вінницю.

Згідно із довідкою Донецького національного університету від 21.11.2016 року №208/01-13/18 у базі даних співробітників, аспірантів (докторантів), студентів, які зареєструвалися відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 на сайті https://donnu.gov.ua/ з метою повідомлення про своє бажання працювати (навчатися) в Донецькому національному університеті у м. Вінниці, відсутня інформація щодо реєстрації ОСОБА_1

Наказом ректора Донецького національного університету від 6 жовтня 2014 року № 244-К/16 позивач була звільнена із посади завідувача навчальної лабораторії, підрозділ: Кафедра загальної фізики і дидактики фізики Донецького національного університету за п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із відмовою від переведення в іншу місцевість разом з університетом, на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 «Про організацію освітнього процесу Донецького національного університету України в місті Вінниця».

Наказом Міністерства освіти і науки України «Про присвоєння імені Донецькому національному університету» від 2.07.2016 року за №758 Донецькому національному університету присвоєне ім'я Василя Стуса.

Відповідні зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесені 4.10.2016 року.

За умовами п. 6 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при вiдмовi працівника вiд продовження роботи зi зміненими iстотними умовами працi може бути визнане обґрунтованим, якщо змiна iстотних умов працi при провадженні роботи за тiєю ж спецiальнiстю, квалiфiкацiєю чи посадою викликана змiнами в органiзацiї виробництва i працi (рацiоналiзацiєю робочих мiсць, введенням нових форм організації працi, у тому числі перехiд на бригадну форму організації працi, i, навпаки, впровадженням передових методiв, технологiй тощо).

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зміст позовних вимог, неодноразово уточнених, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу ще до звільнення було відомо про наказ Міністерства науки і освіти України №1084 від 30.09.2014 року та необхідність реєстрації на сайті https://donnu.edu.ua/. Позивач в своєму позові стверджує, що вона виконала п.3 наказу Міністерства науки і освіти України №1084 від 30.09.2014 року та зареєструвалася на сайті https://donnu.edu.ua/, де написала, що не заперечує про переїзд до м.Вінниця, але доказів такого звернення позивачем суду не надано і до м.Вінниця позивач не переїхала.

Звернення до університету ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 без відповідних повноважень, що мали місце 21.04.2015 року та направлення ОСОБА_1 в жовтні 2016 року на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 звернення до ректора університету від 12.01.2014 року, не самому ректорові, а ОСОБА_5, про своє бажання працювати в університеті в м.Вінниця, коли ще ці події не настали, свідчать про намагання позивача переконати суд, що таке звернення мало місце. Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку, що надані з цього приводу документи не є належними доказами, вони не містять інформацію щодо предмета доказування.

При вирішенні спірних правових відносин, суд першої інстанції правильно врахував інформацію, яка міститься в копії трудової книжки позивача. В записі №14 від 23.12.2014 року зазначено: «Работает по настоящее время», даний запис затверджено підписом спеціаліста ОСОБА_4, що залишилася працювати в захопленому сепаратистами університеті. Також суд першої інстанції правильно врахував заяву позивача, як співробітника університету, від 16.02.2015 року до самопроголошеного ректора університету та наказ захопленого сепаратистами університету від 15.04.2016 року №92/05, який розміщено на інтернет - сторінці ІНФОРМАЦІЯ_2 за яким ОСОБА_1 є співробітником лабораторії.

Дана інформація у співвідношенні з встановленими у справі обставинами свідчить про те, що ОСОБА_1 свідомо прийняла рішення працювати в захопленому університеті у м.Донецьку та не мала бажання працювати в університеті, що перемістився до м.Вінниця.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що матеріалами справи підтверджується переміщення Донецького національного університету до м.Вінниці відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 30 вересня 2014 року № 1084 «Про організацію освітнього процесу Донецького національного університету України в місті Вінниці», і вказана інформація є у загальному доступі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність з боку відповідача порушень діючого законодавства України про працю при звільненні ОСОБА_1 та про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Як передбачено ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до положень ст.273-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно банківської виписки ПАТ «Державний Експортно-імпортний банк України» від 18.08.2016 року по рахунку ОСОБА_1, на рахунок позивачки дійсно була перерахована заробітна плата, заборгованості не вбачається.

На підтвердження нарахованої, але невиплаченої заробітної плати Донецьким національним університетом імені Василя Стуса, позивачем надані копії розрахунково-платіжних відомостей, заповнені 31 жовтня 2016 року, які не містять підпису посадової особи, відбитку печатки, тому не можуть бути визнані допустимими доказами. Крім того, суд першої інстанції правильно зауважує, що станом на день формування розрахунково-платіжних відомостей, відповідач вже здійснював свою діяльність у м.Вінниця, тому зазначені відомості не могли бути видані відповідачем.

Проте, відповідно до постанови Правління НБУ від 23.07.2014 року № 436, починаючи з 24.07.2014 року запроваджено надзвичайний стан режиму банківської системи, а постановою НБУ № 466 від 06.08.2014 року призупинено у зв'язку з цим здійснення усіх видів операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задоволенню не підлягають. На підтвердження даних обставин та вимог позивачем не надано достатньо доказів.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні даного позову за його недоведеністю.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому необхідно апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді