Постанова

Іменем України

16 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 303/554/17-ц

провадження № 61-25269св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та вселення за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у складі судді Слюсарчука В. М. від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Джуги С. Д., Куштана Б. П., Мацунича М. В., від 18 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 жовтня 1987 року він та ОСОБА_6 уклали шлюб, у 1991 році разом почали будувати будинок за адресою: АДРЕСА_1. 18 квітня 2008 року він уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» кредитний договір, за умовами якого отримав кредит у розмірі 202 000 грн із сплатою 14 % за користування кредитом. У зв'язку з неможливістю виплачувати заборгованість за кредитом, вони вирішили продати зазначеий будинок.

26 вересня 2012 року між ним та ОСОБА_7 укладено попередній договір, відповідно до якого він зобов'язується у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості за кредитом продати будинок ОСОБА_7, а остання - купити будинок. ОСОБА_7 не виконала взяті на себе зобов'язання.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 жовтня 2016 року його позов до ОСОБА_7, публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено частково, усунуто йому перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення ОСОБА_7 з житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1. На виконання судового рішення видано виконавчий лист, а постановою державного виконавця від 29 грудня 2016 року виконавче провадження закінчено, оскільки від ОСОБА_7 надійшли заява про те, що вона самостійно виселилася з будинку АДРЕСА_1 за вищевказаною адресою. Однак у заяві вона вказала, що передати ключі не може, оскільки у вказаному будинку проживає її чоловік - ОСОБА_5, там знаходиться його особисте майно.

У заяві від 26 грудня 2016 року, наданій до Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, ОСОБА_5 визнав, що вселився та проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1. Проте згоди на проживання ОСОБА_5 у вищевказаному будинку він не надавав.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення ОСОБА_5 та інших осіб з житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, та вселити його у даний будинок.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2017 року позов ОСОБА_4задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою шляхом виселення ОСОБА_5 з житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_4 в належний йому на праві власності житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 без згоди позивача вселився та проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1, чим порушує його права власності,тому усунув йому перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_5 і вселив позивача в належний йому на праві власності житловий будинок.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для захисту порушених прав позивача та усунення йому перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_5 зі спірного будинку та вселення у нього ОСОБА_4 При цьому суд зазначив, що будь-які правові підстави проживання ОСОБА_5 у вказаному житловому будинку відсутні.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не дотримано вимог частини другої статті 160 ЦПК України 2004 року, порушено основний принцип цивільного судочинства, що закріплений в статті 1 ЦПК України 2004 року: про справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, не належно досліджено обставини справи, не дано належної правової оцінки, базованої на нормах цивільного та цивільного процесуального законодавства України доказам сторін.

Суди не врахували, що 26 вересня 2012 року між його дружиною - ОСОБА_7, та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений попередній договір, за умовами якого останній зобов'язався у строк не пізніше одного місяця після повного погашення нею його заборгованості за кредитним договором від 18 квітня 2008 року, укладеним ним з публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», продати їй належні йому: незавершений будівництвом двоповерховий житловий будинок, загальною площею 190,70 кв. м, готовністю 80 % та земельну ділянку площею 0,1000 га, на якій він розташований, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а вона зобов'язалася купити вищезазначене нерухоме майно за 340 тис. грн, незалежно від офіційного та ринкового курсу іноземних валют, інфляції та індексації.

Відповідно до пункту 5 попереднього договору вона взяла на себе зобов'язання з погашення кредиту ОСОБА_4, який на момент посвідчення цього договору складав 254 749 грн 13 коп. основного боргу та 2 393 грн 97 коп. судового збору, про що боржник надав банку окрему нотаріально посвідчену заяву. При цьому позивач підтвердив, що сплачені нею кошти будуть зараховані як аванс при укладенні основного договору купівлі-продажу.

26 вересня 2012 року ОСОБА_7 було внесено грошові кошти у розмірі 110 580 грн на погашення простроченої заборгованості позивача за кредитом і судові витрати у розмірі 2 393 грн 97 коп., а в подальшому нею вносились щомісячні платежі своєчасно за графіком. Нею сплачено 240 770грн 15 коп. кредитної заборгованості та судові витрати у розмірі 2 393 грн 97 коп.

Згідно з розписками від 10 вересня 2012 року, 20 листопада 2012 року, 18 грудня 2013 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_7 11 тис. доларів США за недобудований житловий будинок та земельну ділянку.

ОСОБА_7 повністю виконала умови договору, ОСОБА_4 отримав грошові кошти, передав їй ключі від будинку, тому він з дружиною і вселились до спірного будинку.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

12 травня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 18 грудня 2006 року є власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також ОСОБА_6 є власником житлового будинку, що знаходиться за вищевказаною адресою.

Без згоди власника у житловому будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_5

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

За положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_4

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Посилання касаційної скарги на укладений 26 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 попередній договір щодо продажу спірного житлового будинку не заслуговують на увагу, оскільки укладення попереднього договору та виконання умов, які у ньому були передбачені, є лише передумовами для укладення основного договору, і не заміняє собою основний договір. Внаслідок неукладення основного договору зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, і судом не може бути визнано укладеним договір, щодо якого не дотримана передбачена законом письмова форма.

Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

Інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої статті 635 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року № 6-226цс14, в якій були встановлені подібні правовідносини.

Доводи касаційної скарги щодо звернення ОСОБА_7 до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та укладеним, визнання права власності на незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку також не заслуговують на увагу, оскільки постановою Верховного Суду від 28 лютого 2018 рокузалишено без змінрішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 серпня 2016 року, яким відмовлено ОСОБА_7 у задоволенні зазначеного позову.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк