Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 280/290/16-ц

провадження № 61-17475св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року у складі судді Щербаченко І. В. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 08 червня 2007 року № 0 за сумою кредиту та процентами у розмірі 6 368, 46 дол. США, а також пеню у розмірі 6 235, 98 грн, здійснити розподіл судових витрат.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 12 000, 00 дол. США на строк до 07 червня 2022 року зі сплатою 12 % річних за користування кредитом. На забезпечення виконання ОСОБА_3 умов договору між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки від 08 червня 2007 року № 0/п, відповідно до якого поручитель зобов'язувався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору від 08 червня 2007 року № 0. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 договірних зобов'язань утворилася заборгованість, розмір якої на 18 лютого 2016 року становить 12 604, 44 дол. США, що складається з заборгованості за сумою кредиту та процентами - 6 368, 46 дол. США, а також пені 6 235, 98 грн.

Як на правові підстави позову банк посилався на положення статей 525, 526, 530, 553, 554, 1048, 1050, 1054 ЦК України.

Заочним рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарному порядку на користь банку заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 08 червня 2007 року № 0 за сумою кредиту та відсотками за користування ним у розмірі 5 980, 51 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 153 280, 47 грн, та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за користування ним у розмірі 5 537, 42 дол. США, що еквівалентно 141 924, 08 грн; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 за тілом кредиту та відсотками за користування ним у розмірі 387, 95 дол. США, що еквівалентно 9 943, 16 грн, та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за його користування у розмірі 698, 56 дол. США, що еквівалентно 17 904, 09 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем станом на 18 лютого 2016 року, у відповідачів виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту. Відповідачі не навели обґрунтованих доводів й не надали судові власних розрахунків на підтвердження повного погашення кредитної заборгованості або неправильного нарахування заборгованості позивачем. Банком відповідачам надіслано вимоги про усунення порушень кредитного договору та сплати поточної заборгованості від 29 жовтня 2016 року

№ 30-11/30246 та від 29 жовтня 2016 року за № 30-11/30245. З урахуванням правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14 та положень статті 559 ЦК України, суд зробив висновок про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Додатковим рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 13 грудня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення від 02 грудня 2016 року у цивільній справі № 280/290/16-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором: суд ухвалив стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» понесені судові витрати, пов'язані з викликом через пресу, у розмірі 327, 00 грн, а також з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» понесені судові витрати, пов'язані з викликом через пресу, у розмірі 273, 00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 19 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком суду про наявність підстав для дострокового стягнення з відповідачів кредитної заборгованості. Апеляційний суд також зазначив, що відповідні відмітки УДППЗ «Укрпошта» на конвертах свідчать про те, що вимога банку надіслана ОСОБА_3 09 грудня 2015 року, а ОСОБА_4 - 10 листопада 2015 року. Таким чином, банком дотримано передбачену умовами договору щодо цього питання процедуру. Направлення вимоги рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, а не цінним листом із описом в цьому випадку правового значення не має та прав відповідачів не порушує. Розмір заборгованості за кредитним договором визначений банком у детальному розрахунку, правильність якого відповідачами не спростована.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просив скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, заявник зазначив, що банком не було надіслано відповідачам вимоги про дострокове повернення кредиту, з огляду на що позивач не набув права на дострокове стягнення кредиту. Також ОСОБА_4 зазначив, що у певні періоди банком застосовано підвищену відсоткову ставку, що свідчить про наявність підстав для припинення поруки. Окрім наведеного посилався на те, що суди вийшли за межі позовних вимог, стягнувши з відповідачів суму пені у розмірі 5 537, 42 дол. США, хоча позивач просив стягнути суму пені у розмірі 6 235, 98 грн.

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою від 01 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 20 квітня 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 08 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 12 000, 00 дол. США зі сплатою 12 % річних та строком повернення до 07 червня 2022 року.

Відповідно до умов цього договору та графіка погашення кредиту передбачено щомісячні платежі зі сплати кредитних коштів.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 умов договору між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений договір поруки № 0/п, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли з кредитного договору від 08 червня 2007 року № 0.

Відповідач ОСОБА_3 договірних зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої станом на 18 лютого 2016 року становив: 5 866, 36 дол. США - заборгованість за сумою кредиту, 502, 10 дол. США - заборгованість за процентами, 6 235, 98 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за сумою кредиту та процентами.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено, зокрема, у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши факт невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, а також, що відповідачам були надіслані вимоги про усунення порушень кредитного договору та сплати поточної заборгованості від 29 жовтня 2016 року № 30-11/30246 та від 29 жовтня 2016 року за № 30-11/30245 зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для стягнення з відповідачів кредитної заборгованості.

Таким чином, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що оскільки відповідачі вимог від банку про дострокове повернення кредиту не отримували, тому позов банку є передчасним.

Верховним Судом також враховано, що ненадіслання банком такої вимоги не є перешкодою для реалізації ним права на звернення у будь-який час за захистом своїх порушених прав безпосередньо до суду.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, доводи заявника щодо необґрунтованості стягнення суми заборгованості за кредитом з огляду на відсутність доказів отримання відповідачами повідомлень про дострокове повернення кредиту є таким, що суперечить нормам чинного законодавства, оскільки способом повідомлення боржника є також й звернення банку до суду із відповідним позовом.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 року у справі № 1522/8930/12. Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи Верховним Судом не встановлено.

Щодо доводів касаційної скарги про безпідставне збільшення процентної ставки та припинення поруки

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту зазначеної норми до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, запроваджені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

Відповідно до умов підпункту 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів з дати видачі кредиту процентна ставка встановлена в розмірі 12, 00 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов пункту 9.2 цього договору.

Сторони домовились, що за умовами договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом в разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 пункту 9.2 договору.

За змістом пункту 9.2 кредитного договору відповідно до вимог статті 651 ЦК України протягом дії цього договору банк відповідно до умов підпункту 1.3.1 договору може змінити розмір процентної ставки у сторону збільшення у разі настання певних обставин, у тому числі, порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором).

Саме з такими умовами кредитного договору поручитель був ознайомлений, підписавши 08 червня 2007 року договір поруки, з огляду на що доводи його касаційної скарги у наведеній частині є необґрунтованими.

В оцінці доводів касаційної скарги про те, що суди вийшли за межі позовних вимог, стягнувши з відповідачів суму пені у розмірі 5 537, 42 дол. США, Верховним Судом враховано, що згідно із ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 03 травня 2017 року виправлено описку у постановленому у справі рішенні Коростишівського районного суду від 02 грудня 2016 року та зазначено, що вірною валютою стягнення заборгованості у частині пені є гривня. Таким чином, доводи заявника у наведеній частині є необґрунтованими.

Враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.

У підпункті 1.3.1 кредитного договору сторони домовилися, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених у пункті 9.2 договору.

За змістом пункту 9.2 кредитного договору відповідно до вимог статті 651 ЦК України протягом дії цього договору банк відповідно до умов підпункту 1.3.1 договору може змінити розмір процентної ставки у сторону збільшення у разі настання певних обставин, у тому числі, порушення позичальником кредитної дисципліни (тобто, неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за якими надано забезпечення виконання зобов'язань позичальника за цим договором).

У разі порушення позичальником кредитної дисципліни банк не пізніше ніж за

14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про встановлення нової процентної ставки із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника, що зазначена у розділі 12 цього договору, або за іншою адресою, яку позичальник письмово повідомив банку при зміні адреси; такий новий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде зазначена у повідомленні банку до позичальника, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору.

У разі незгоди із встановлюваним згідно з умовами цього пункту договору новим розміром процентної ставки, позичальник у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, зазначеної у повідомленні банку, зобов'язується надати на зазначену у договорі адресу банку письмове повідомлення (відповідь) про свою незгоду із такою новою ставкою. У випадку отримання банком в порядку та терміни, визначені цим пунктом договору, такого письмового повідомлення (відповіді) від позичальника, банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку, встановленому розділом 11 цього договору.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог банку, виходив з обґрунтованості розрахунку суми заборгованості відповідачів перед банком, який, зокрема обрахований з урахуванням підвищених відповідно до пункту 9.2 кредитного договору процентів за користування кредитом.

Задовольняючи позов ПАТ «УкрСиббанк», суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_3 не виконала вимоги кредитного договору щодо сплати кредиту, відсотків та інших платежів. Проте судом не дано належної правової оцінки тому, що банк в односторонньому порядку згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком неодноразово змінював відсоткову ставку з 12, 0 % на 24, 00 %, не з'ясувавши при цьому, чи дотримано процедуру підвищення відсотків, визначену умовами кредитного договору, тобто, чи дотримано банком умов укладеного ним самим договору та чи виконано його обов'язкові правила.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із системного аналізу таких норм права.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Отже, якщо сторони кредитного договору досягли домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо порядку збільшення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі виконання передбаченої договором процедури. У спірних правовідносинах така процедура передбачена умовами пункту 9.2 кредитного договору.

За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

У разі підвищення банком відсоткової ставки з'ясуванню підлягають дотримання визначеної договором процедури підвищення відсоткової ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Проте судом першої інстанції не встановлено, чи надсилав банк повідомлення про збільшення відсоткової ставки та чи вручено воно позичальнику, не досліджено й не встановлено відповідні періоди та дотримання процедури направлення такого сповіщення позичальнику.

Таким чином, суд першої інстанції, не дослідивши наявні у справі докази щодо обрахунку суми заборгованості за кредитом, без достатніх підстав зробив висновок про наявність підстав для обрахунку таких сум з урахуванням збільшеної відсоткової ставки за кредитним договором, такий висновок суду є передчасним та ґрунтується на припущеннях.

Судом першої інстанції не досліджено та не надано правової оцінки розрахунку заборгованості за цим кредитним договором, складеним банком з урахуванням зміни/без зміни відсоткової ставки та фактичними платежами боржника. Таким чином, суд не дослідив відповідні докази, не встановив належним чином розмір та наявність фактичної заборгованості за відсотками відповідачів перед банком.

Зважаючи на встановлення Верховним Судом порушення судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права під час розгляду цієї справи, зокрема, недослідження судами доказів щодо дотримання банком процедури зміни відсоткової ставки за кредитним договором, розрахунку заборгованості в частині нарахування відсотків за кредитом, суд касаційної інстанції зробив висновок про обґрунтованість скасування заочного рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року у частині стягнення заборгованості за процентами з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За правилами частин четвертої та п'ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Під час нового розгляду суд має встановити наявність підстав для нарахування заборгованості за підвищеною відсотковою ставкою, у разі наявності таких з'ясувати дійсний її розмір.

За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 15 травня 2017 року зупинене виконання заочного рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Зробивши висновок про часткове залишення без змін рішення апеляційного суду, постановленого у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює його виконання у незміненій частині.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року в частині стягнення заборгованості за процентами скасувати, справу направити в цій частині до суду першої інстанції на новий розгляд.

В іншій частині заочне рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити у нескасованій частині виконання заочного рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2016 року, що зупинене до завершення касаційного провадження у цій справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик