Справа №489/746/17 09.01.2018
Провадження №22-ц/784/138/18
Провадження №22-ц/784/138/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 січня 2018 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Яценко Л.В.

за участі представників: позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 489/746/17 за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 -

ОСОБА_3

на рішення, яке ухвалив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Тихонової Наталі Станіславівни у приміщенні цього суду 29 листопада 2017 року о 12 годині 07 хвилині за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визначення порядку користування житловим будинком,

в с т а н о в и л а :

В лютому 2017 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визначення порядку користування житловим будинком.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказував, що він зареєстрований та проживає разом зі своєю родиною в житловому будинку АДРЕСА_1, який був придбаний внаслідок спільної праці членів родини позивача. На теперішній час за вказаною адресою зареєстровані та проживають позивач зі своєю сім'єю та його сестра - відповідачка ОСОБА_4, яка є власником спірного домоволодіння. Позивач і його родина займають окремий житловий будинок за літ. «А». Однак відповідачка постійно чинить перешкоди позивачу та його сім'ї у користуванні житловим будинком, в якому вони проживають.

Посилаючись на вищевикладене та положення ст. 396 ЦК України, позивач просить суд визначити порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1, виділивши в користування позивача житловий будинок, позначений Літ. "А".

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідачки в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, вказував, що ОСОБА_4 хоча і є єдиним власником спірного житлового будинку, проте надає можливість позивачу проживати в житловому будинку за літ. "А", хоча останній жодних правових підстав на це не має. При цьому, навпаки, позивач постійно перешкоджає позивачці та її родині у користуванні її ж майном.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2017 р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 вказує на те, що рішення суд першої інстанції ухвалив з порушенням норм матеріального права, оскільки не було враховано обставини, які мають значення для вирішення справи, неправильно досліджені доказі, а також суд не сприяв повному та об'єктивному розгляду справи, а тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову.

У запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача вказує на правильність висновків суду, безпідставність доводів апеляційної скарги і просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_6 є матір'ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 446 від 18 листопада 1983 р. встановлені ідеальні частки співвласників домоволодіння АДРЕСА_1, які змінилися внаслідок добудов: частка ОСОБА_6 - 2/5, частка ОСОБА_4 - 3/5.

Згідно свідоцтв про право особистої власності на домоволодіння від 30 листопада 1983 р. 2/5 частки домоволодіння АДРЕСА_1 належали на праві власності ОСОБА_6, а 3/5 частки - ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_6 померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 2/5 часток вищевказаного домоволодіння.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 29 грудня 1984 р., вказану частку домоволодіння померлої успадкувала ОСОБА_4

За такого домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому належить на праві приватної власності ОСОБА_4

Як встановлено судом, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 1983 р., його дружина - ОСОБА_7 - з 1986 р.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

В силу ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, які не є членами сім'ї власника, за згодою останнього.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Звертаючись з позовом, позивач вважав, що набув право користування житловим будинком літ. «А» у домоволодінні АДРЕСА_1, оскільки дане домоволодіння було придбано родиною ОСОБА_7 внаслідок спільної праці членів цієї родини та його особисто, він тривалий час зареєстрований та проживає разом зі своєю дружиною та сином за адресою вказаного домоволодіння в житловому будинку літ. «А».

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та члени його родини не були та не є членами сім`ї власника спірного житлового будинку - відповідача по справі, не мають права власності на зазначене житло, а проживають в ньому за згодою відповідача, тобто ОСОБА_1 є іншою особою, яка не проживає у спірному будинку за згодою власника.

В силу положень ст.ст. 3, 4 ЦПК України (у редакції, яка була чинною на час вирішення спору судом) та ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист своїх порушених, невизнаних цивільних прав або інтересів у спосіб, визначений законом.

Право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, має співвласник (ст. 364 ЦК України).

Як роз'яснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 жовтня 1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній

із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з

самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при

наявності технічної можливості переобладнати приміщення в

ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за

заявленим про це позовом встановити порядок користування

відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку.

У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо)

можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної

часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути

встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

З викладеного вбачається, що правом на визначення порядку користування нерухомим майном як і правом на виділ майна в натурі наділені виключно співвласники цього майна.

Отже, позивач, який не є співвласником спірного жилого будинку, не має права вимагати визначення порядку користування цим нерухомим майном.

За такого суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог, а тому посилання в апеляційній скарзі на наявність таких підстав ґрунтуються на помилковому визначенні позивачем характеру спірних правовідносин та тлумаченні норм права, що регулюють підстави та порядок визначення порядку користування жилим приміщенням.

При цьому представник позивача помилково посилається на те, що підставою відмови у позові стала недоведеність факту наявності перешкод у користуванні спірним житловим будинком, тому що, відмовляючи в позові, суд виходив з відсутності у позивача права власності на спірний будинок, а отже й відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на доведеність, на думку представника позивача, факту наявності перешкод у користуванні спірним жилим будинком з боку відповідача, та наявні на підтвердження таких обставин докази, не заслуговують на увагу, оскільки на стосуються предмету спору - визначення порядку користування будинком, і не впливають на те, що позивач не має правових підстав для звернення з таким позовом.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

___________________________________________

Повний текст постанови складено 10 січня 2018 року