Справа №295/6568/18
05.10.2018 року м. Житомир
Богунський районний суд м. Житомира в складі:
головуючого судді - Перекупка І.Г.
при секретарі - Поліщук К.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в особі законного представника ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення, -
29.05.2018 року адвокат ОСОБА_4 подав до суду дану позовну заяву, в якій просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 Сімейні відносини з його сином припинилися, спільно вони не проживають, відповідач з її внучкою вже більше року не проживають за місцем реєстрації. Добровільно знятися з місця реєстрації відповідач не бажає і це порушує права позивача. Реєстрація відповідача та її малолітньої доньки у її будинку перешкоджає вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном.
Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги, викладені в позові підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, судові повісти, направлені відповідачам повернулись на адресу суду не врученою адресату, з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання».
Представник третьої особи Служби у справах дітей Житомирської міської ради суду направила на адресу заяви про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги в частині визнання малолітньої ОСОБА_3, такої що втратила право на користування житловим приміщенням не підтримує, оскільки вони суперечать законним правам та інтересам малолітньої дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору дарування житлового будинку від 18.07.2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сербіною О.П. та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 5, 6).
Відповідач ОСОБА_2, яка є невісткою позивача та його внучка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані у його житловому будинку, що підтверджується довідкою № 2277 від 17.09.2016 року, виданою КП «ВЖРЕП № 14» ЖМР та згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області від 06.06.2018 року, які надійшли до суду 07.06.2018 року (а.с. 10, 17).
Відповідач ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 в житловому будинку не проживають і не ведуть спільне господарство вже більше року - з 2013 року, що підтверджується актом від 17.09.2016 року, складеним комісією КП "ВЖРЕП-14" ЖМР (а.с. 8).
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 02.08.2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвано (а.с. 7).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих суду.

Необхідність визнати відповідача та її малолітню доньку такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач обґрунтовує порушенням її права вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сім'ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України).

Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст.29 ЦК України.

Відповідно до частини 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не може вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 у житловому будинку позивача ОСОБА_1 не проживає понад один рік, не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті та, враховуючи обставини, на які посилається позивач, суд приходить до висновку, що відповідача ОСОБА_2 слід визнати такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, враховуючи те, що законних підстав для визнання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - немає.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації з місця проживання здійснюється за рішенням суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або про позбавлення права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою).

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ч.2 ст.405 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в особі законного представника ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Житомирської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право на користування житловим будинком АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3, місце реєстрації: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1).

Відповідач: ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1);

Третя особа: Служба у справах дітей Житомирської міської ради (ІНФОРМАЦІЯ_4, місце знаходження: АДРЕСА_2).

Суддя І.Г. Перекупка