Справа № 186/1430/18
Номер провадження № 2/0186/477/18
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2018 року м.Першотравенськ
Першотравенський міський суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої - судді Янжули С. А.
секретар - Лиман Н.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Першотравенську в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максус Лізинг" про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції,
13 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Максус Лізинг» про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції.
В день укладення оспорюваного договору він вніс на рахунок відповідача суму у розмірі 80 000,00 грн двома платежами 31 000,00 гривень та 49 000,00 гривень (відповідні квитанції ПН 168756 та квитанції ПН 168791 від 14 березня 2018 року у відділенні ПАТ ІдеяБанк) призначення платежу - плата за авто згідно вищезазначеного договору.
Сам договір в день підписання з боку лізингоодержувача, відповідач йому на руки не віддав, посилаючись на те, що по процедурі спочатку у договорі заповнюються реквізити та підписуються керівником підприємства на протязі трьох днів, тому що їх керівництво знаходиться у м.Київ, а представництво у м.Дніпрі, і тільки після цього він отримає договір на руки. 19 березня він приїхав до відповідача за договором та ним було виявлено невідповідність заявленої марки авто в додатку та самому договорі, після чого, в той же день він звернувся із заявою про розірвання договору та повернення авансового платежу.
У квітні 2018 року ним було отримано відповідь №39/18.04.2018 про те, що сплачений ним платіж у розмірі 80 000,00 грн, згідно до умов п.9.6. розподілено наступним чином - 19 900,00 грн зараховані як комісія за організацію договору та поверненню не підлягає. 60 100,00 грн зараховані як авансовий платіж та згідно з ст.12 п.12.1 Договору поверненню підлягає тільки 80% від сплаченої суми, а решта 20% утримується в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Отже, згідно відповіді відповідача поверненню належить тільки 48 080,00 грн, які до речі не сплачені по сьогодні.
Вважає що під час укладення оспорюваного договору, його введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому вважає цей правочин недійсним. Відповідач порушив права позивача як споживача, оскільки під час укладення спірного договору застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши йому достатньо часу для прийняття свідомого рішення. Також, відповідно до частини другої статті 6 Закону «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» (становлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті платіж за оформлення договору не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак відповідач при укладанні договору фінансового лізингу завуалював призначення платежу за оформлення договору в розмірі 80 000 тис. грн під вигляд «платіж за договором», який за умовами договору повертається не в повному обсязі. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.
За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
При цьому, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Зі змісту оспорюваного договору також вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з п.10.1., які повинні бути зазначені у Додатку 1 до даного договору із визначенням щомісячних лізингових платежів.
Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача.
Згідно з умовами оспорюваного договору вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, що також суперечить положенням статті 808 ЦК України.
Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. (пункт 10.11).
За змістом частини пятої статті 11 Закону Про захист прав споживачів до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Вважає, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Також, вважає, що діями відповідача йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 20 000,00 гривень.
Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, в позовній заяві зазначили про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, при причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не надав, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Враховуючи вимоги ст.210 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.247 ЦПК України.
Суд, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, приходить до наступних висновків.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).
Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу Лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.
За предметом договору Лізингодавець зобов'язується передати даний Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором, а Лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежів, які передбачені даним договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства України.
Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті.
14 березня 2018 року позивач, на виконання умов Договору фінансового лізингу на розрахунковий рахунок відповідача сплатив суму в розмірі 80 000,00 гривень двома платежами: 31 000,00 гривень та 49 000,00 гривень, що підтверджується копіями квитанцій ПН 168756 та ПН 168791 від 14 березня 2018 року.
За умовами п.8.1. ст.8 Договору, Сторони погоджуються та визначають, а Лізингоодержувач підтверджує, що для проведення розрахунку та подальшої оплати Першого платежу, погоджена вартість Предмета лізингу на момент укладання даного Договору, становить 199 000,00 гривень з ПДВ.
В пункті 10.1. ст.10 Договору визначено, що лізинговий платіж сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок Лізингодавця відповідно до умов даного Договору та/або Додатку №2 до Договору, який підписується Сторонами у відповідності до умов даного Договору. Кожний лізинговий платіж включає в себе: відсотки за користування обсягом фінансування у розмірі 18,49% річних на залишок обсягу фінансування (винагорода Лізингодавця); частина від Обсягу фінансування (сума яка відшкодовує вартість Предмета лізингу).
Відповідно до розділу «Визначення термінів» у Договорі фінансового лізингу зазначено, що: - авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від вартості Предмета лізингу, розмір якого визначено у даному договорі та додатку №1 до договору та становить 25%, який сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця на умовах Договору до моменту передачі Предмета лізингу Лізингодавцем;
- лізинговий періодичний платіж - щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у строки, у порядку та в розмірі згідно до Договору та/або Графіку сплати лізингових періодичних платежів;
- строк лізингу - означає строк, на який Предмет лізингу передається у користування Лізиигоодержувачу на умовах, погоджених у цьому Договорі.
Строк лізингу починається з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання зобов'язань Сторонами за даним Договором.
Відповідно до п. 17.2 ст.17 «Прикінцеві положення» Договору, підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору та Додатків до нього.
Обґрунтовуючи підстави для визнання недійсним Договору фінансового лізингу, позивач посилається на несправедливість умов даного договору щодо розміру платежу за оформлення (виготовлення) стандартної форми договору та щодо неповернення споживачеві сплачених ним коштів в разі розірвання договору; відсутність у відповідача ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг; відсутність нотаріального посвідчення Договору фінансового лізингу.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч. 2 ст. 806 ЦК України відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Водночас, відповідно до п.п. 3, 17, 19, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. ( ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України)
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.
У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими згідно із ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Частинами 1, 2 , 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
За змістом ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Тобто, несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 11 травня 2016 року у справі за № 6-3020цс15.
З огляду на викладене, наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. Зазначене положення Договору порушує принцип добросовісності, оскільки істотно обмежує права лізингоодержувача на розірвання договору. Разом з тим, умови договору про неповернення адміністративного (першого) платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.
Згідно пункту 12.1. ст.1 Договору, лізингоодержувач, який сплатив Платіж за оформлення договору та/або не сплатив чи частково або повністю сплатив авансовий платіж та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договор за власним бажанням, про що повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання Договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів , 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору.
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Згідно відомостей Національної комісії що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, які отримані позивачем у відповідь на його попереднє звернення, розпорядженням №4610 від 21 грудня 2017 року прийнято рішення про видачу ТОВ «Максус Лізинг» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг.
Крім того, відповідно до ч.2 ст.806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.
Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.
Встановивши наявність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу, суд ухвалює рішення про задоволення вимог позивача про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» 80 000,00 гривень лізингового платежу, оскільки згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Що стосується позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди з відповідача на його користь в розмірі 20 000,00 гривень, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України.
Відповідно до п. 3постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з пошкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших, негативних наслідків.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Стаття 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
В позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань.
Таким чином, в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, слід відмовити.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.
Позивача звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про захист прав споживача, судом задоволено дві вимоги позивача немайнового (визнання недійсним договору) та майнового (стягнення коштів) характеру, тому, згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 837,00 гривень за задоволенні позовні вимоги майнового характеру (1% від ціни позову) та 704,80 гривень за задоволенні позовні вимоги немайнового характеру, а всього: 1 541,80 гривень. Оскільки позивачем заявлено вимогу немайнового характеру (про відшкодування моральної шкоди), в задоволенні якої судом відмовлено, з позивача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 704,80 гривень, однак, враховуючи, що позивач є інвалідом ІІ групи безстроково, судовий збір слід віднести за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 2,3,4,6,9,18,76,77,78,79,80,89,258,263,264,280-282 ЦПК України, ст.ст.16, 22, 203, 215, 216, 227, 628, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст.18, 21, 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.1, 4, 11, 17 Закону України «Про фінансовий лізинг», -суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максус Лізинг" про захист прав споживача, визнання правочину недійсним та застосування реституції - задовільнити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Судовий збір в розмірі 704,80 гривень за позовну вимогу немайнового характеру -про відшкодування моральної шкоди, віднести за рахунок держави.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя: С.А.Янжула.