Ухвала

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2н-557/10

провадження № 61-42931ск18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2018 року у складі судді Філюка Т. М., та постанову апеляційного суду Волинської області від 18 липня 2018 року у складі суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчук Л. В., Русинчука М. М.,у справі за заявою ОСОБА_4 про скасування судового наказу, виданого за заявою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Уберезні 2010 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу, в якій просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 21 770 грн та судові витрати. 26 березня 2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області видано судовий наказ № 2н-557/2010 про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором в розмірі 21 770 грн та сплаченого судового збору у розмірі 109,12 грн, 30,00 грн витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов'язаних з розглядом цивільних справ та 1 042,80 грн витрат на правову допомогу.

28 лютого 2018 року боржник звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу від 26 березня 2010 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Волинської області від 18 липня 2018 року, заяву боржника ОСОБА_4 про скасування судового наказу №2н-557/2010, виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 26 березня 2010 року, повернуто заявнику.

Рішення судів мотивовані тим, що заява ОСОБА_4 про скасування судового наказу подана з пропуском строку на її подання, підстави для поновлення цього строку відсутні, тому на підставі частини другої статті 171 ЦПК України заява підлягає поверненню. При цьому судами встановлено, що копію судового наказу від 26 березня 2010 року ОСОБА_4 отримав 12 квітня 2010 року, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Жодного належного доказу на підтвердження факту неотримання саме ОСОБА_4 копії судового наказу ні суду першої, ні апеляційної інстанції не надано.

16 серпня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 18 липня 2018 року. Посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та направити справу для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що копію судового наказу ОСОБА_4 вперше отримав 12 лютого 2018 року. Підпис на поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення належить не йому. Суд апеляційної інстанції виходив виключно із власного припущення, що нібито копію судового наказу міг отримати хтось із повнолітніх членів сім'ї ОСОБА_4

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини другої статті 171 ЦПК України заява боржника про скасування судового наказу, подана після закінчення строку, встановленого частиною першою статті 170 цього Кодексу, повертається, якщо суд за заявою особи, яка її подала, не знайде підстав для поновлення строку для подання цієї заяви.

Встановивши, що копію судового наказу від 26 березня 2010 року ОСОБА_4 отримав 12 квітня 2010 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд,зробив обґрунтований висновок про повернення заяви про скасування судового наказу. Доводи касаційної скарги не спростовують такого висновку судів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Волинської області від 18 липня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_4 про скасування судового наказу, виданого за заявою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_4.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель