Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 465/5149/16-ц

провадження № 61-324св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, третя особа - Львівське комунальне підприємство «Вулецьке»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Франківської районної адміністрації Львівської міської ради на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова в складі судді Лозинського Б. М. від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області в складі суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., від 27 листопада 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради (далі - Франківська РА ЛМР), третя особа - Львівське комунальне підприємство «Вулецьке» (далі - Львівське КП «Вулецьке»), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 01 липня 2016 року о 13 год. 25 хв. керуючи своїм автомобілем марки «DAEWOO LANOS», державний номерний знак НОМЕР_1 здійснила паркування автомобіля по вул. Сахарова у м. Львові напроти будинку № 76-Б вул. Стрийській. Повернувшись через 15 хвилин виявила, що внаслідок падіння гілки з сухого дерева її автомобіль було пошкоджено - розбито лобове скло, деформовано панель даху, чим заподіяно матеріальної шкоди у розмірі 9 356,07 грн та моральної шкоди, яку позивач оцінює в 5 000 грн.

Посилаючись на те, що відповідач є суб'єктом у сфері благоустрою, на якого покладено обов'язок по догляду за зеленими насадженнями, який останнім не виконано, внаслідок чого завдана указана шкода, позивач просила суд задовольнити позов та стягнути з відповідача на свою користь відшкодування відповідної матеріальної та моральної шкоди.

Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Франківської РА ЛМР на користь ОСОБА_4 9 356,07 грн матеріальної шкоди та 1 000 грн моральної шкоди. Стягнуто з Франківської РА ЛМР на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 826,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що земельна ділянка з наявними на ній зеленими насадженнями, в тому числі і деревом, гілка з якого впала на автомобіль позивача, знаходиться на балансі Франківської РА ЛМР, яка повинна здійснювати контроль за утриманням зазначеної території в належному стані. Судом установлено прямий зв'язок між бездіяльністю відповідача та завданням майнової шкоди позивачу внаслідок пошкодження належного останній автомобіля.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій 02 грудня 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Франківська РА ЛМР, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що Франківська РА ЛМР не є балансоутримувачем зелених насаджень, які розташовані за межами червоних ліній житлових будинків комунальної власності згідно дослідженого судами плану зонування території міста Львова у Франківському та Сихівському районі, зокрема зелених насаджень навпроти будинку № 76-Б на вул. Стрийській у м. Львові, оскільки, за доводами скаржника, у 2002 році вулично-шляхове господарство прийнято на баланс відділів комунальних господарств районних адміністрацій, які станом на момент такого прийняття були юридичними особами. На виконання рішення Львівської міської ради від 01 січня 2007 року ліквідовано як юридичні особи відповідні відділи комунального господарства районних адміністрацій, однак на баланс адміністрацій не повернуто вулично-шляхове господарство, штучні споруди та всі об'єкти благоустрою, які розташовані у межах зазначених червоних ліній. Матеріали справи не підтверджують, що спірне дерево було аварійне та підлягало видаленню. Також, жоден працівник Франківської РА ЛМР не притягувався до відповідальності за фактом падіння гілки на авто позивача. Судами невірно стягнута з відповідача сума відшкодування у розмірі 9 356 грн 07 коп., оскільки ПДВ підлягає стягненню з винної особи тільки у разі сплати потерпілим такої суми, що не доведено позивачем. Зазначено, що КП «Адміністративно-технічне управління», яке не залучено до розгляду справи, відповідає за охорону і стан утримання зелених насаджень на території підприємств, установ, організацій.

У травні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої та другої статті1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з підпунктом 7 пункту «а» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів місцевих рад належить організація благоустрою населених пунктів, здійснення контролю за станом благоустрою виробничих територій, організація озеленення, охорона зелених насаджень і водойм, тощо.

Статтею 12 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» визначено, що суб'єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Пунктом 7 частини першої статті 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено право громадян звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров'ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об'єктів благоустрою.

Відповідно до Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 10 квітня 2006 року № 105 державне управління земельним господарством у містах та інших населених пунктах здійснюють місцеві органи державної виконавчої влади.

Згідно пункту 5.5 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України&qufo;, затверджених Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 10 квітня 2006 року № 105 відповідальними за збереження зелених насаджень і належний догляд за ними є: на об'єктах благоустрою державної чи комунальної власності - балансоутримувачі цих об'єктів; на територіях установ, підприємств, організацій та прилеглих територіях - установи, організації, підприємства; на територіях земельних ділянок, які відведені під будівництво - забудовники чи власники цих територій; на безхазяйних територіях, пустирях - місцеві органи самоврядування; на приватних садибах і прилеглих ділянках - їх власники або користувачі. Догляд за зеленими насадженнями на вулицях, площах, бульварах, майданах повинен проводитися спеціалізованими підприємствами, організаціями зеленого господарства, які укомплектовані спеціальною технікою та механізмами, кваліфікованими спеціалістами, на умовах договору з балансоутримувачем.

Судами встановлено, що 01 липня 2016 року ОСОБА_4, припаркувала належний їй на праві власності автомобілем марки «DAEWOO LANOS», державний номерний знак НОМЕР_1, по вул. Сахарова, навпроти будинку №76-Б по вул. Стрийській у м. Львові.

На указаний автомобіль з дерева впала суха гілка, внаслідок чого належний позивачу автомобіль зазнав технічних пошкоджень.

Згідно довідки Франківського відділу поліції ГУ НП у Львівській області від 22 липня 2016 року ОСОБА_4 дійсно зверталася з приводу пошкодження її автомобіля марки «DAEWOO LANOS», державний номерний знак НОМЕР_1, щодо пошкодження задньої частини даху та розбиття заднього лобового скла автомобіля внаслідок падіння гілки з дерева по вул. Стрийській, 76-Б у м. Львові.

Відповідно до листа ЛКП «Вулецьке» від 01 вересня 2016 року частина дороги по вул. Стрийській, 76-Б у м. Львові знаходиться на території Франківського району м. Львова, у зв'язку з чим її утримання здійснює Франківська РА ЛМР.

Згідно довідки виданої 06 липня 2016 року Львівським регіональним центром з гідрометеорології, за даними метеостанції Львів, 01 липня 2016 року з 12:00 години до 15:00 години в поривах становила 4-5 м/с.

Відповідно до пункту 1.1.2 рішення Львівської міської ради «Про контроль за охороною зелених насаджень у м. Львові» від 13 березня 2011 року № 307 районні адміністрації здійснюють контроль за станом експлуатації і утриманням (обрізка зелених насаджень, полив, удобрення лікування) вуличних насаджень та на території мікрорайонів, кварталів і на прибудинкових територіях.

Як вбачається з листа Франківської районної адміністрації ЛМР від 23 серпня 2016 року № 3506-717 проїжджа частина та тротуари по вул. Стрийській та Сахарова у м. Львові перебувають на балансі районної адміністрації в межах червоних ліній.

Згідно висновку №110/06-16 експертного автотоварознавчого дослідження від 04 липня 2016 року вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «DAEWOO LANOS», державний номерний знак НОМЕР_1, в цінах на момент завершення експертизи становить 8 441,46 грн.

Позивачем понесено витрати на проведення указаного експертного дослідження в сумі 800 грн та витрати на отримання довідки з Львівського регіонального центру з гідрометеорології в розмірі 114,61 грн.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судами установлено, що порушення своїх прав особа обґрунтувала описаними вище обставинами, які знайшли своє підтвердження за наслідками розгляду даної справи.

Заперечуючи щодо позову, представники відповідача стверджують про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що завдана її автомобілю шкода була спричинена саме Франківською РА ЛМР.

Однак, за змістом положення частини другої статті 1166 ЦК України обов'язок доказування відсутності вини у заподіянні шкоди, покладено на особу, яка вважає, що шкоди завдано не з її вини, тобто, саме відповідач повинен довести відсутність своєї вини у завданні майнової шкоди.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, врахувавши, що на об'єктах благоустрою комунальної власності відповідальними за збереження зелених насаджень і належний догляд за ними є балансоутримувачі цих об'єктів, та установивши, що проїжджа частина та тротуари по вул. Стрийській та Сахарова у м. Львові перебувають на балансі Франківської РА ЛМР, що не спростовано останнім, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та стягнення з відповідача на її користь підтвердженої матеріалами справи матеріальної шкоди та завданої моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги про те, що Франківська РА ЛМР не є балансоутримувачем спірних зелених насаджень, зокрема дерева, гілка з якого пошкодила авто позивача, матеріалами справи, доказами, які надані учасниками справи на підтвердження своїх відповідних вимог і заперечень, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Повноваження відділу комунального господарства Франківської РА ЛМР, яке є структурним підрозділом відповідача, викладені у розділі 2 «Основні завдання та функтції» Положення про відділ комунального господарства Франківської РА ЛМР, яке є додатком до розпорядження районної адміністрації від 13 червня 2014 року № 258, що є одним із доказів у матеріалах справи, який досліджувався судом апеляційної інстанції.

Є безпідставними також доводи касаційної скарги відносно того, що за охорону і стан утримання зелених насаджень на території підприємств, установ, організацій відповідає КП «Адміністративно-технічне управління», яке не залучено до розгляду справи, оскільки судами попередніх інстанцій не установлено, а відповідачем не доведено, що спірне дерево, гілка з якого пошкодила авто позивача, знаходиться на території будь-якого підприємства, установи, організації.

До того ж скаржник, який подавав, зокрема, і апеляційну скаргу у даній справі, з урахуванням її уточнень (доповнень), не обґрунтовував таку скаргу посиланнями на відповідальність КП «Адміністративно-технічне управління» у спірних правовідносинах. У суді апеляційної інстанції скаржник указував, що балансоутримувачами проїжджої частини та тротуару по вул. Стрийській та Сахарова у м. Львовіє, зокрема, ЛКП «Вулецьке», що за наслідками апеляційного розгляду справи не знайшло свого підтвердження та спростовує відповідні доводи касаційної скаргу.

Доводи скарги про те, що жоден працівник Франківської РА ЛМР не притягувався компетентними органами до відповідальності за фактом падіння гілки на авто позивача є безпідставними з огляду на те, що вимоги частин першої та другої статті1166 ЦК України пов'язують необхідність відшкодування шкоди особою, за наслідком, зокрема, бездіяльності якої така шкода завдана потерпілому, з встановленням факту бездіяльності, а не з притягненням працівників відповідача до адміністративної відповідальності, що також спростовує відповідні доводи скарги.

Доводи касаційної скарги про те, що судами невірно стягнута з відповідача сума відшкодування у розмірі 9 356 грн 07 коп., оскільки ПДВ підлягає стягненню з винної особи тільки у разі сплати потерпілим такої суми, не містять підстав для скасування оскаржених судових рішень з огляду на наступне.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 10 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Вимогами частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Матеріали справи, які досліджені судами попередніх інстанцій, не містять доказів того, що сума відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди у розмірі 9 356 грн 07 коп. визначена з урахуванням ПДВ.

Франківська РА ЛМР не скористалась своїм правом на надання спростувань або уточнень щодо суми шкоди, яка заявлена позивачем, у зв'язку із чим відповідач належним чином не довів свої заперечення проти позову, що є його процесуальним обов'язком.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи враховані судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають обставинам, які встановлені на підставі тих доказів, що надані сторонами, і які мають значення для вирішення справи, а також обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Франківської районної адміністрації Львівської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв