РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/5301/18

пр. № 2/759/4476/18

21 серпня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді П'ятничук І.В.,

за участі секретаря Медвідчук В.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя в порядку поділу майна подружжя, та просила суд ухвалити рішення яким, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, здійснити поділ спільного майна подружжя, шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що з 03.10.1992 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, шлюб зареєстровано в Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених м.Києва про що зроблено актовий запис № 3163. Від даного шлюбу сторони мають двох дітей, повнолітню доньку ОСОБА_5 1995 р.н. та неповнолітнього сина ОСОБА_4 2008 р.н. відповідно до договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2006 р. родиною придбано квартиру АДРЕСА_1, вказана квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 43,1 кв.м. Однак, спільне життя подружжя не склалось, відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15.06.2016 р. шлюб між сторонами було розірвано. Однак, оскільки договір купівлі-продажу квартири оформлено лише на ім'я відповідача, хоча вказане майно є спільним і придбане за час перебування в шлюбі позивач за захистом своїх прав змушена звернутись до суду. Посилаючись на ст.ст. 60, 61, 69, 70 СК України просила заявлені позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити посилаючись при цьому на обставини справи, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву в якій щодо задоволення заявлених позовних вимог не заперечував, просив розглянути справу в його відсутності. Що суд з урахуванням обставин справи вважає за можливе.

Вислухавши пояснення представника позивача, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В судовому засіданні встановлено, що 03.10.1992 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб в Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених м.Києва про що зроблено актовий запис № 3163. ( а.с. 19).

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей, повнолітню доньку ОСОБА_5 1995 р.н. та неповнолітнього сина ОСОБА_4 2008 р.н. ( а.с. 9,10,11).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2006 р. на ім'я ОСОБА_3 придбано квартиру АДРЕСА_1, вказана квартира складається з трьох кімнат, житловою площею 43,1 кв.м. ( а.с. 12,13).

Відповідно до рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15.06.2016 р. шлюб між сторонами було розірвано. ( а.с. 19).

Відповідно до ч.17 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є : майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом та майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ч.4 ст.355 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно, тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Тобто, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, звернення стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до ч.37 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень ч.1 ст.15 та ст.392 ЦК України, власник має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норма права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Відповідно до ч.19 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуде за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень цивільного законодавства, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє.

Відповідно до ч.23 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ч.24 Постанови Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя підлягають задоволенню в повному обсязі, так як суду надані підтвердження того, що спірна квартира придбана хоча і на ім'я ОСОБА_3 однак в період перебування останнього в шлюбі з позивачем та за їх спільні кошти, а тому за позивачкою необхідно визнати право власності на ? частини вказаної квартири.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись ст.ст. 15, 355, 358, 364, 368, 372, 392 ЦК України, ст.ст. 57, 60, 61, 68, 69,70,71, 175 СК України, Постановою Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постановою Пленуму ВССУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та керуючись ст.ст. 3, 7-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Здійснити поділ спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 права власності в порядку поділу майна подружжя на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. В разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили, якщо його не скасовано, після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В.П'ятничук