Постанова

Іменем України

06 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 760/3089/16-ц

провадження № 61-34834св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство аграрної політики та продовольства України,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року у складі судді Українець В. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від

13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи:

ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання наказів незаконними, визнання звільнення протиправним та поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 з червня 2002 року працював на посаді директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу. З серпня 2007 року працював на посаді директора інституту на підставі переукладеного контракту від

27 серпня 2007 року № 4216, укладеного між ним і Міністром аграрної політики України, та наказу Мінагрополітики від 27 серпня 2007 року № 183-п «Про призначення ОСОБА_4».

Згідно з наказом Міністерства аграрної політики України від 12 травня

2010 року № 96-п «Про звільнення ОСОБА_4» контракт від 27 серпня 2007 року № 4216 розірвано, і його було звільнено з займаної посади на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України за невиконання умов контракту, а саме, підпункту «л» пункту 26 (у разі невиконання наказів міністра).

Апеляційний суд міста Києва визнав протиправним таке розірвання контракту і звільнення його з роботи та ухвалив рішення від 05 липня 2011 року про поновлення його на посаді директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу.

На підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2012 про заміну сторони виконавчого провадження (боржника) з Міністерства аграрної політики України на Міністерство аграрної політики та продовольства України державний виконавець 02 липня 2012 року виніс постанову про заміну назви сторони виконавчого провадження. Міністерство постійно ухилялось від виконання судового рішення про поновлення його на роботі.

23 серпня 2012 року міністр аграрної політики та продовольства України ОСОБА_6 видав наказ № 167-п про поновлення його на посаді директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового розвитку з 23 серпня 2012 року.

27 серпня 2012 року міністр аграрної політики та продовольства України ОСОБА_6 видав наказ № 171-п «Про звільнення ОСОБА_4». За цим наказом його звільнено з посади директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу 27 серпня 2012 року на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України в зв'язку з закінченням строку дії контракту від 27 серпня 2007 року № 4216.

14 червня 2013 року Шевченківський районний суд міста Києва ухвалив рішення, яким зобов'язав Міністерство аграрної політики та продовольства України змінити наказ від 23 серпня 2012 року № 167-п в частині дати поновлення його на посаді директора, зазначивши дату поновлення -

12 травня 2010 року.

Відповідачем був порушений порядок звільнення в зв'язку з невиконанням судового рішення про поновлення на роботі та наступним незаконним звільненням. Він не був повідомлений про поновлення на посаді директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу, фактично не був поновлений на роботі - не допущений на своє робоче місце і не міг виконувати повноваження директора інституту. Йому не була надана та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи, він не був ознайомлений з наказом від 27 серпня 2012 року про його звільнення, не існувало наказу відповідача про поновлення його на роботі з дати видання наказу про незаконне звільнення - з 12 травня 2010 року, до прийняття рішення про звільнення 27 серпня 2012 року, відповідач не визначив йому робоче місце як для директора інституту та не забезпечив його необхідними для роботи засобами, що існували до незаконного звільнення.

Крім того, в день звільнення відповідач всупереч вимогам статті 47 КЗпП України не видав йому належно оформлену трудову книжку та не вручив копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до Положення Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу, затвердженого наказом міністерства від 20 квітня 2012 року, посаду директора інституту змінено на посаду генерального директора зі збільшенням обсягу управлінських повноважень.

Такі дії відповідача щодо ліквідації посади директора свідчать про зміну в організації виробництва та праці Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу в розумінні пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Приймаючи рішення про фактичну ліквідацію посади директора та про утворення нової посади генерального директора, відповідач всупереч вимогам частини другої статті 40, частини першої статті 42, частин першої та третьої статі 49-2, частини третьої статті 32 КЗпП України не попередив його про звільнення в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці інституту за

2 місяці. Йому не запропонували іншу роботу, позбавили можливості реалізації переважного права на залишення на роботі, не вирішували питання про можливість/неможливість переведення його (за його згодою) на іншу роботу, не повідомили про зміну істотних умов праці за 2 місяці.

Також його було звільнено з посади директора, якої на дату звільнення

27 серпня 2012 року не існувало, що підтверджується відповіддю заступника міністра на адресу державної виконавчої служби.

При його поновленні на посаді директора інституту відповідач був зобов'язаний видати наказ про відновлення дії контракту, так як контракт слугував підставою для виникнення трудових відносин.

Видавши наказ від 23 серпня 2012 року № 167-п про поновлення та не відновивши дію контракту, відповідач не поновив його у правах, гарантіях та повноваженнях директора інституту, а тому трудові відносини, які виникли на підставі контракту від 27 серпня 2007 року № 4216 станом на 27 серпня

2012 року не були відновлені.

Крім того, контракт від 27 серпня 2007 року № 4216 був укладений Міністерством аграрної політики України, а його розірвання здійснювалось іншою юридичною особою - Міністерством аграрної політики та продовольства України.

Згідно з пунктом 23 контракту внесення змін та доповнень до цього контракту здійснюється шляхом підписання додаткових угод, проте такі угоди щодо зміни сторони контракту з однієї юридичної особи на іншу юридичну особу не укладались.

Таким чином, на момент видання наказу про звільнення його з посади директора інституту (27 серпня 2012 року) Міністерство аграрної політики та продовольства України не було стороною контракту, а тому не мало повноважень ухвалювати рішення про розірвання контракту та звільнення його з займаної посади, що є підставою для визнання протиправним його звільнення відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27 серпня 2012 року і поновлення на роботі.

Також наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від

23 серпня 2012 року № 167-п містить підставу для його видання: рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 квітня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2012 року, проте таких рішень Апеляційного суду міста Києва не існує.

За таких обставин подальше звільнення відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 27 серпня 2012 року є незаконним.

Всупереч вимогам підпункту 14 пункту 8 Положення про Міністерство аграрної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від

01 листопада 2006 року № 1541, Міністерство не погоджувало розірвання контракту з віце-прем'єр-міністром України. Положення про Міністерство втратило чинність у листопаді 2011 року, набуті ним за час дії контракту гарантії залишаються чинними і поширюються на трудові правовідносини, що виникли з контракту та чинного законодавства. У зв'язку з цим Міністерство зобов'язане було погодити розірвання контракту з віце-прем'єр-міністром України.

З урахуванням наведеного та заяви про збільшення позовних вимог

ОСОБА_4 просив суд визнати незаконним наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 серпня 2012 року № 167-п «Про поновлення ОСОБА_4»; визнати незаконним наказ Міністерства аграрної політики та продовольства у України від 27 серпня 2012 року № 171-п «Про звільнення ОСОБА_4»; визнати протиправним звільнення ОСОБА_4 з посади директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу, здійсненого на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 27 серпня 2012 року № 171-п «Про звільнення ОСОБА_4»; негайно поновити ОСОБА_4, на посаді директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу з 27 серпня 2012 року.

Рішенням Солом?янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Солом?янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

13 жовтня 2017 року ОСОБА_4 через приймальню громадян Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції порушено пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки позивача обмежено у доступі до правосуддя, судове рішення ухвалено небезстороннім судом.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічним доводам викладеними в позовній заяві та апеляційні скарзі.

Крім того, заявник зазначає, що судами попередніх інстанцій не була надана належна оцінка його доводам щодо заявленого предмету спору.

11 грудня 2017 року Міністерство аграрної політки та продовольства України через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 червня 2018 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачу Антоненко Н. О. та визначено суддів, які входять до складу колегії.

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2018 року заяву судді Антоненко Н. О. про самовідвід у справі за позовом ОСОБА_4 до Міністерства аграрної політики та продовольства України, треті особи: ОСОБА_5,

ОСОБА_6, про визнання наказів незаконними, визнання звільнення протиправним та поновлення на роботі задоволено.

Справу передано на автоматизований розподіл для визначення іншого судді у встановленому статтею 33 ЦПК України порядку.

15 серпня 2018 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді-доповідачу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_4 працював на посаді директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу на підставі контракту від 31 липня 2007 року.

Відповідно до положень статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може укладатись на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 3 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року, наймання на роботу керівника підприємства, що є у державній власності, здійснюється шляхом укладання з ним контракту.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Відповідно до умов контракту від 31 липня 2007 року, контракт укладено строком на 5 років до 27 серпня 2012 року. У підпункті «а» пункту 25 контракту зазначено, що цей контракт припиняється після закінчення терміну дії контракту.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 був правомірно звільнений з посади директора Українського науково-дослідного інституту продуктивності агропромислового комплексу з 27 серпня 2012 року на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства у України від 27 серпня

2012 року № 171-п відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Тому суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання неправомірним його звільнення, визнання незаконним вказаного наказу та поновлення його на роботі. Позивачем не доведено підстав для визнання незаконним вказаного наказу.

Також, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог позивача про визнання незаконним наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 23 серпня 2012 року № 167-п про поновлення його на роботі, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Оскільки вказаний наказ про поновлення позивача на роботі було винесено на підставі рішення суду про поновлення його на роботі.

В подальшому Наказом Міністерства від 01 липня 2013 року № 119-п внесено зміни в наказ від 23 серпня 2012 року № 167-п у частині дати поновлення ОСОБА_4 на посаді директора інституту 12 травня 2010 року.

Інші аргументи, наведені в касаційній скарзі, висновок судів попередніх інстанцій не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з висновком судів попередніх інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. І.Журавель

В. І.Крат