22-ц/775/668/2018(м)
266/4331/17

Єдиний унікальний номер 266/4331/17
Номер провадження 22-ц/775/668/2018(м)
Головуючий І інстанції Федотова В.М.
Доповідач Биліна Т.І.
Категорія 53
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2018 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області у складі суддів Биліни Т.І., Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М., секретар судового засідання ТулянкінаМ.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Первинної профспілкової організації державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» профспілки працівників вугільної промисловості України на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» профспілки працівників вугільної промисловості України, третя особа з боку позивача, яка не заявляє самостійних вимог Міністерство Інфраструктури України про визнання незаконним та скасування рішення виборного органу Первинної профспілкової організації державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» профспілки працівників вугільної промисловості України, стягнення судових витрат,

в с т а н о в и л а :

01 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Первинної профспілкової організації державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» профспілки працівників вугільної промисловості України( надалі ППОДП «Маріупольський морський торговельний порт» ППВП України), третя особа з боку позивача, яка не заявляє самостійних вимог Міністерство Інфраструктури України(надалі МІУ) в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення виборного органу відповідача від 17 жовтня 2017р. №01.10.2017р. «про розторгнення трудового договору з в.о. директора ДП «Маріупольський морський торговельний порт» (надалі ДП «Маріупольський морський торговельний порт») ОСОБА_1 за порушення протягом останніх двох років норм законодавства про працю і Колективного договору».

Позов вмотивовано тим, що підставами для ініціювання розірвання трудового договору стали факти порушення ОСОБА_1, як директором порту, норм Колективного договору та законодавства про працю, шляхом перешкоджання виборному органу вільно, в любий час відвідувати місця, де працюють члени профспілки; усунення від участі в управлінні підприємством (участь в нарадах, звітах, затвердженні договорів, та плануванні розподілу вантажів по вантажним районам, розробці технологічних процесів перевантаження, розслідуванні аварій, затверджені оплати праці); ненаданні права голосу при проведені атестації; забороні співробітникам канцелярії у прийомі їх кореспонденції.

Обґрунтовуючи позов зазначив, що він не згоден із змістом заяви голови виборного органу ППО ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ППВП України ОСОБА_2 «про розторгнення трудового договору», яка надійшла на адресу ДП «Маріупольський морський торговельний порт» 31 жовтня 2017р. Вважає, її необґрунтованою та незаконною, так як через неповідомлення про дату засідання він був позбавлений можливості дати пояснення виборному органу. Зазначив, що 21 травня 2015 року конференцією трудового колективу був прийнятий Колективний договір, укладений між адміністрацією підприємства та працівниками в особі Профспілкової організації ДП «Маріупольський морський торговельний порт». Його прийняттю передувало створення робочої комісії з рівного числа представників сторін, проведення засідання по обговоренню пропозицій, які надійшли від працівників підприємства та підготування проекту. Відповідач не приймав участі у колективних переговорах, не визначив свої конкретні зобовязання, він не є стороною Колективного договору, тому в нього відсутнє право звернення до МІУ із вимогою «про розторгнення трудового договору».

З урахуванням зазначеного позивач просив визнати незаконним та скасувати рішення виборного органу ППО ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ППВП України та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення виборного органу ППО ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ППВП України від 17 жовтня 2017року за №01.10.2017р. про розірвання трудового договору з виконуючим обовязки директора ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ОСОБА_1 Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач ППО ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ППВП України, заснування якого розпочалося 10.10.2015 року, входить до складу Красноармійської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості яка є складовою частиною Всеукраїнської профспілки працівників вугільної промисловості України та налічує 57 осіб. Відповідач, не приймав участі у погодженні та підписанні Колективного договору, затвердженого 21 травня 2015 року конференцією трудового колективу порту, тому він не мав права на подання до МІУ вимоги про розірвання трудового договору з позивачем. Рішення про розірвання трудового договору прийнято без дотримання кворуму. Ствердження відповідача, про порушення позивачем трудового законодавства не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

З вказаним рішенням суду не погодився відповідач ППО ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ППВП України та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що він не згоден з висновками суду першої інстанції стосовно того, що не було дотримано кворуму під час прийняття 17.10.2017 року виборним органом ППО ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ПВПУ рішення про звернення до міністра інфраструктури ОСОБА_3 щодо розірвання трудового договору з в.о. директора ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ОСОБА_1 Позивач порушує права членів ППО ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ПВПУ, вони не включені до складу комісій, не допущені до огляду робочих місць, не виділено приміщення, не перераховуються кошти на культурну масову роботу. Позивач відмовляється приймати їх запити, а відповіді на звернення надаються з порушенням строків. Незважаючи на вказане суд безпідставно прийшов до висновку про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_1 та представник третьої особи в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представників відповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відповідно до ст. 45 КЗпП України на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Якщо власник або уповноважений ним орган, або керівник, стосовно якого пред'явлено вимогу про розірвання трудового договору, не згоден з цією вимогою, він може оскаржити рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) до суду у двотижневий строк з дня отримання рішення. У цьому разі виконання вимоги про розірвання трудового договору зупиняється до винесення судом рішення.

Таким чином, зазначена норма закону передбачає право керівника, відносно якого пред'явлено вимогу про розірвання трудового договору, на оскарження безпосередньо до суду рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про ініціювання розірвання трудового договору з ним і не повязує можливість такого оскарження з прийняттям власником або уповноваженим ним органом рішення про розірвання трудового договору.

Відповідно пункту 9 ч. 1 ст. 38 Закону України Про професiйнi спiлки, їх права та гарантiї дiяльностi до повноважень виборного органу первинної профспiлкової органiзацiї на пiдприємствi, в установi, органiзацiї належить право ухвалювати рiшення про вимогу до роботодавця розiрвати трудовий договiр (контракт) з керiвником пiдприємства, установи, органiзацiї, якщо вiн порушує цей Закон, законодавство про працю, ухиляється вiд участi в переговорах щодо укладення або змiни колективного договору, не виконує зобовязань за колективним договором, допускає iншi порушення законодавства про колективнi договори.

Аналізуючи термінологію Кодексу законів про працю, ст. 12 КЗпП однією з сторін колективного договору він називає власника, а другою стороною є первинна профспілкова організація, якщо вона брала участь у колективних переговорах.

З наведеного вбачається, що для виникнення юридично - обовязкових відносин між сторонами повинен мати місце укладений між ними колективний договір.

Згідно ст.10 ЗУ «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобовязань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Колективний договір укладається на основі прийнятих сторонами зобовязань, виходить з того, що сторони колективного договору у процесі колективних переговорів беруть на себе певні зобовязання, після чого укладається колективний договір.

Колективний договір не тільки забезпечть можливість рівної юридичної відповідальності суб'єктів правовідносин соціального партнерства, а й сприятиме забезпеченню незалежності представників працівників від роботодавця, зміцненню самих профспілок. При цьому первинна профспілкова організація зберігає за собою функції представника профспілки у межах господарської сфери роботодавця і може здійснювати функції контролю за дотриманням законодавства про працю та умов правових актів соціального партнерства, а також представляти працівників у галузі індивідуальних трудових відносин.

Умови колективних договорів, які укладені відповідно до чинного законодавства є обовязковими для сторін, які їх уклали. З наведеного вбачається, що саме колективний договір є джерелом обовязків, а не навпаки.

Умови колективного договору (нормативні і зобовязальні) мають юридично-обовязковий характер, а це означає, що його положення застосовуються не лише сторонами трудових правовідносин, а й для регулювання відносин, сторонами яких є трудовий колектив, профспілковий орган (інший орган, уповноважений трудовим колективом на представництво) з однієї сторони, і власник (уповноважений ним орган) з іншої сторони.

При наявності на підприємстві декількох профспілок (профспілкових організацій) або інших уповноважених трудовим колективом на представництво органів вони мають сформувати спільний представницький орган для ведення переговорів і укладення колективного договору (ст.4 ЗУ «Про колективні договори і угоди»). Стороною колективного договору при цьому вважаються всі відповідні профспілки обєднані в один представницький орган, на засадах пропорційного представництва(відповідно до кількості членів кожної первинної профспілкової організації (частина третя ст.20 Закону «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Профспілка, що не приймає участі в представницькому органі позбавляється права представляти найманих працівників при підписанні колективного договору(частина 2 ст. 37 ЗУ «Про профспілки, їх права і гарантії діяльності»).

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків стосовно того, що оскільки відповідач не приймав участі в підписанні колективного договору, та не є членом представницького органу профспілок тому він не мав права на звернення до МІУ із заявою про розірвання трудового договору із в.о. директора.

Доводи апеляційної скарги, що скаржник не згоден з висновками суду першої інстанції стосовно того, що не було дотримано кворуму під час прийняття 17.10.2017 року виборним органом ППО ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ПВПУ рішення про звернення до міністра інфраструктури ОСОБА_3 щодо розірвання трудового договору з в.о. директора необґрунтовані.

Як було встановлено судом першої інстанції і не спростовано в суді апеляційної інстанції відповідач ППО ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ПВПУ налічує 57 осіб. В той же час в ДП «Маріупольський морський торговельний порт» працює первинна організація профспілок яка налічує більше 3000 осіб.

Діяльність первинної організації профспілок ДП «Маріупольський морський торговельний порт» та відповідача ППО ДП «Маріупольський морський торговельний порт» ПВПУ повязана спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності та представництва, спрямована на здійснення захисту прав та інтересів членів профспілок на відповідному рівні договірного регулювання трудових і соціально-економічних відносин.

Проте із заявою «про розторгнення трудового договору із в.о. директора ОСОБА_1О.» звернувся лише відповідач, який налічує 57 осіб з більше 3000 тисяч членів трудового колективу. З наведеного вбачається, що обєднання діючих на підприємстві профспілок, стосовно загальної мети не відбулося ні на юридичному ні на фактичному підґрунті.

Доводи апеляційної скарги про перешкоджання виборному органу вільно, в любий час відвідувати місця, де працюють члени профспілки; усунення від участі в управлінні підприємством (участь в нарадах, звітах, затвердженні договорів, та плануванні розподілу вантажів по вантажним районам, розробці технологічних процесів перевантаження, розслідуванні аварій, затверджені оплати праці); ненаданні права голосу при проведені атестації - неспроможні.

Відповідно положень ст.247 КЗпП, повноваження виборного органу первинної профспілкової організації на підприємстві, полягають в тому, що він укладає та контролює виконання колективного договору, звітує про його виконання на загальних зборах трудового колективу, звертається з вимогою до відповідних органів про притягнення до відповідальності посадових осіб за невиконання умов колективного договору; разом з власником або уповноваженим ним органом вирішує питання запровадження, перегляду та змін норм праці; разом з власником або уповноваженим ним органом вирішує питання оплати праці працівників, форм і систем оплати праці, розцінок, тарифних сіток, схем посадових окладів, умов запровадження та розмірів надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних виплат; разом з власником або уповноваженим ним органом вирішує питання робочого часу і часу відпочинку, погоджує графіки змінності та надання відпусток, запровадження підсумованого обліку робочого часу, дає дозвіл на проведення надурочних робіт, робіт у вихідні дні,тощо.

Вимагаючи звільнити керівника підприємства, профспілка повинна підтвердити дійсне порушення ним законодавства про працю, про колективні договори і угоди тощо. В даному випадку відповідач не приймав участі в обговоренні колективного договору, не укладав його з адміністрацією підприємства, тому він не набув права на передбачені вказаною статтею повноваження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено згідно вимог чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У відповідності до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2018 року.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Первинної профспілкової організації державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» профспілки працівників вугільної промисловості України залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.І.Биліна

Судді С.А.Зайцева

ОСОБА_6