справа №176/1073/17
провадження №2/176/668/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2018 року Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Кучми В.В.,

при секретарі Петренко Н.В.,

за участю учасників судового процесу: представника позивача за ордером про правову допомогу ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Жовті води Дніпропетровської області справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання пунктів кредитного договору недійсними та зарахування сплачених сум,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з уточненими позовними вимогами до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання пунктів кредитного договору недійсними та про зарахування сплачених сум, за якими згідно останніх уточнень відповідно до заяви від 06.09.2018 року (а.с. 121) просив визнати недійсними вимоги, викладені у п. 4.2 додаткової угоди від 14.08.2008 року до договору по іпотечний кредит №DNJ0GI від 13.03.2008 року, укладеного між ним та відповідачем, стосовно сплати щомісячної винагороди у розмірі 23% річних від суми зарезервованих ресурсів та п.п. 5.3, 6.4 цього Договору, та на підставі цього просив зарахувати в рахунок погашення заборгованості за даним договором про іпотечний кредит №DNJ0GI від 13.03.2008 року по тілу кредиту суму сплаченої ним комісії у розмірі 2002,68 доларів США.

Позовні вимоги мотивував тим, що 13 березня 2008 року між ним та відповідачем був укладений договір про іпотечний кредит № DNJ0GI на споживчі цілі, згідно п. 1.1 Договору банк зобов'язується надати кредит у розмірі 115000,00 грн на строк по 13 березня 2015 року під 15 відсотків річних. 14 серпня 2008 року була укладена додаткова угода та цією угодою була змінена валюта кредитування, він як позичальник мав повернути банку до 13.03.2015 року суму у розмірі 24031,80 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості, а також щомісячну винагороду за резервування ресурсів. Вважає, що пункти 4.2 та 5.3 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит №DNJ0GI від 13.03.2008 року не відповідають вимогам закону як несправедливі та підлягають визнанню їх недійсними, та на підставі цього сплачені ним суми комісії на виконання цих пунктів, вважає підлягають зарахуванню в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Також уточнив, що п.п. 5.3, 6.4, які просив визнати недійсними його довіритель, є саме пунктами додаткової угоди до договору про іпотечний кредит. На обґрунтування вимог виклав обставини, аналогічні викладеним в позовній заяві та посилався на судову практику. Ціну позову обґрунтовує розрахунком, наданим банком в іншій справі за позовом до його довірителя про стягнення заборгованості за кредитом, шляхом складання платежів з отриманої банком комісії за вирахуванням утвореної заборгованості з нарахованої та не сплаченої комісії, що за підсумком складає 2002,60 доларів США. Щодо заяви відповідача про застосування положень строку позовної давності вважав, що його довіритель не пропустив строк звернення до суду, оскільки про порушення свого права довідався коли зустрів досвідченого адвоката, тобто його, та отримав відповідну консультацію.

До початку судового засідання від повноважного представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» за довіреністю Гринь К.А. надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнає з посиланням на заперечення у відзиві, просив застосувати строк позовної давності. Згідно відзиву пункти додаткової угоди до договору вважає дійсними, оскільки така в цілому визнана дійсною за рішенням №176/2810/14-ц.

Заслухав представника позивача, вивчив письмові пояснення сторін, дослідив матеріали справи та надані в ній докази на обґрунтування та спростування вимог, суд приходить до наступного висновку.

Суд вважає не спроможними та не приймає твердження відповідача про те, що суд обмежений правом розглядати справжній позов, оскільки вже розглянуті та вирішені ті ж самі вимоги до того самого відповідача, з тих самих підстав у справі 176/2810/14-ц, так як у цій справі, по якій постановлено судове рішення по суті від 24.10.2016 р (а.с. 38-40), розглядались вимоги про визнання недійсної додаткової угоди до договору про іпотечний кредит № DNJ0GI в цілому за тих підстав, що через істотні зміни в правовідносинах підвищення відсоткової ставки до 25% позивач як позичальник змушений був написати заяву про зміну валюти кредиту, наслідком якої було укладання додаткової угоди, що суперечило його волевиявленню. На цей час позивач ОСОБА_2 звернувся про визнання недійсними п.п. 4.2, 5.3, 6.4 додаткової угоди від 14.08.2008 року до договору про іпотечний кредит №DNJ0GI від 13.03.2008 року, тобто з іншого предмету спору та з інших підстав.

Судом фактично встановлено, що 13 березня 2008 року між відповідачем до перейменування на той час ЗАТ КБ «Приватбанк» як позикодавцем з одного боку та ОСОБА_2 як позичальником з іншого, був укладений договір про іпотечний кредит № DNJ0GI. Згідно п. 1.1 Договору банк зобов'язується надати останньому кредит у розмірі 115000,00 грн, за умови сплати відсотків у розмірі 15% річних, а також інші платежі в порядку, на умовах і в строки, що визначені цим договором (а.с. 4).

Від 14 серпня 2008 року між сторонами є укладеною додаткова угода до договору про іпотечний кредит № DNJ0GI від 13.03.2008 р, відповідно до якої договір викладений у новій редакції, за цією угодою є зміненою валюта кредитування, за умовами додаткової угоди до договору банк надає позивачу як позичальнику шляхом забезпечення нерухомим майном останнього у вигляді квартири кредит на споживчі цілі на придбання нерухомості у розмірі 24031,80 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості, а також щомісячної винагороди за резервування ресурсів, що підтверджується копією примірника цієї угоди (а.с. 7-11).

Як убачається та підтверджується, то прийнята сторонами від 14 серпня 2008 року зазначена додаткова угода до договору про іпотечний кредит № DNJ0GI є посвідченою кожною з сторін в договорі, від імені банку підписом повноважної особи банку з наведеними реквізитами, яка діє на підставі довіреності, та скріплена печаткою банку, позичальник ОСОБА_2 розписався особисто. В додатковій угоді також мається позначка, що один з оригіналів примірника цього Договору є отриманий позивачем позичальником ОСОБА_2 особисто, про що останній також розписався (а.с. 11).

Згідно п. 4.2 додаткової угоди сторони погодили, що за резервування банком ресурсів у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту, за це позичальник сплачує банку винагороду у розмірі згідно п. 8.1, тобто у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів (а.с. 10, 10 на зв.)

Відповідно до п. 5.3 додаткової угоди сторонами в договорі встановлено, що при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 гривен + 5% від суми договору (а.с. 10).

У відповідності до п. 6.4 аналогічно встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 гривен + 5% від суми позову (а.с. 10 на зв.).

Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Виходячи з положень частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

У відповідності до положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) передбачених вимог, зокрема зміст правочину не може суперечити вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Таким чином, висунуті позовні вимоги в частині визнання пунктів кредитного договору, а саме пунктів 4.2, 5.3, 6.4 додаткової угоди від 14.08.2008 року до договору про іпотечний кредит №DNJ0GI від 13.03.2008 року є обґрунтованими, оскільки у спірному договорі сторонами передбачена та встановлена щомісячна винагорода резервування банком коштів у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту, та за це позичальник сплачує банку винагороду, згідно доданого розрахунку відповідач нараховував, а позивач частково сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Зазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16.

Так само, встановлені у спірних договірних положеннях подвійні штрафи, а саме додатково фіксована сума штрафу та штраф від суми позову, який можливо буде пред'являтись, що встановлені у п.п. 5.3, 6.4 додаткової угоди від 14.08.2008 року до договору про іпотечний кредит №DNJ0GI, не відповідають вимогам законодавства, оскільки частиною 2 ст. 549 ЦК України чітко зазначено та встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання.

Однак, відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Повноважний представник відповідача звернувся з заявою, за якою просив застосувати до позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволенні позову (а.с. 107, 130).

Загальна позовна давність встановлюється у три роки (ст. 257 ЦК України), укладеними сторонами договором про іпотечний кредит №DNJ0GI від 13.03.2008 року та додатковою угодою до цього договору від 14.08.2008 року позовна давність щодо вимог про визнання положень договору недійсними збільшена не була. З справжнім позовом позивач звернувся до суду за вхідним від 04.07.2017 року, щодо визнання недійсними окремих положень пунктів додаткової угоди до договору про іпотечний кредит, яку уклав разом з відповідачем 14.08.2008 року.

Суд не убачає підстав поновити позивачеві пропущений ним строк позовної давності звернення до суду щодо цих вимог за його заявою (а.с. 23), з посиланням на не обізнаність і що фахову консультацію досвідченого юриста отримав лише з часом, оскільки такі є не спроможними, відповідно до частини першої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтвердив, що його довіритель ОСОБА_2 приймав участь в досягненні домовленості за додатковою угодою до договору про іпотечний кредит № DNJ0GI, досягнуте волевиявлення сторони скріпили підписами, та його довіритель дійсно особисто розписався в цьому, що відбулося 14.08.2008 року, що підтверджується також підписом позивача в примірнику додаткової угоди (а.с. 11). Тобто, з цього моменту був обізнаний про всі умови кредитного договору, у тому числі які оспорює, з того часу щодо цих вимог і сумнівів мав можливість звертатись за правовою допомогою на свій вибір і будь-яких перешкод у цьому не мав, в судовому засіданні позивачем не доведено належними відносними і допустимими доказами, що для нього дійсно існували суттєві перешкоди для реалізації свого права і він не міг реалізувати свою дієздатність раніше до того часу як зустрів певного юриста, про якого зазначає.

У разі обґрунтованості вимог відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові в частині вимог про визнання пунктів кредитного договору недійсними.

Оскільки від вище зазначених вимог є похідними вимоги про зарахування сплачених сум, то в зарахуванні в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту сплачених сум комісії на виконання пунктів 4.2 та 5.3 додаткової угоди від 14.08.2008 року до договору про іпотечний кредит №DNJ0GI від 13.03.2008 року, які були сплачені позивачем також у період поза строком позовної давності (згідно розрахунку, яким позивач обґрунтовує ціну позову в розмірі 2002,60 доларів США, у період з 14.08.2008 року по 09.04.2014 року - а.с. 89-92), то в цій частині вимог також слід відмовити.

Згідно висновків, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Як убачається, вимоги щодо зарахування сплачених чи стягнення несплачених сум, які витікають зі справжнього правочину, в межах строку, які охоплюються строком позовної давності, не заявлялися, складають самостійні вимоги, які за дизпозитивністю можуть заявлятись кожною зі сторін та виходять за межі справжнього позову.

Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору, то виходячи з розв'язання позову в порядку ст. 141 ЦПК України ці витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 267 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання пунктів кредитного договору недійсними та зарахування сплачених сум відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Кучма В.В.