ПОСТАНОВА

Іменем України

04 вересня 2018 року м. Кропивницький

справа № 399/999/16-ц

провадження № 22-ц/781/1416/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Суровицької Л.В., Черненка В.В.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, представник адвокат ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3, представник адвокат ОСОБА_4

третя особа Жовтоводська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 22 травня 2018 року у складі судді Лях М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Жовтоводська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: Жовтоводська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа: Жовтоводська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

Зазначав, що він є сином ОСОБА_5, який помер 15 червня 2016 року. Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому спадкове майно, зокрема, на земельну ділянку площею 3,54 га, розташовану на території Попівської сільської ради Онуфріївського району, яка згідно з договором оренди перебувала в користуванні фермерського господарства в с. Попівка. За життя батько неодноразово підписував на його ім?я доручення з правом отримувати орендну плату. У лютому 2016 року батько приїхав в с. Попівка для підписання продовження строку дії договору оренди земельної ділянки та забрав державний акт на право власності на земельну ділянку. У квітні 2016 року йому зателефонувала його тітка, ОСОБА_6, та повідомила, що батько хворий. Він хотів забрати батька додому, проте вона не дозволила, сказала, що його не можна перевозити, що лікувати його буде сама, тільки на це потрібні кошти. Вона на свій розсуд використовувала пенсію батька та орендну плату за земельну ділянку. У червні 2016 року ОСОБА_6 повідомила йому, що батько помер. Як єдиний спадкоємець першої черги за законом 20 жовтня 2016 року він подав заяву про прийняття спадщини. У листопаді 2016 року він дізнався, що батько склав заповіт, яким належне йому майно, а саме земельну ділянку заповів ОСОБА_3, чоловіку його тітки.

Посвідчений 18 квітня 2016 року заповіт порушує його законні права та інтереси, та має бути визнаний судом недійсним, оскільки складений під час тяжкої хвороби, що позбавляло заповідача ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Наміру складати заповіт у батька ніколи не було.

Після уточнення позовних вимог просив визнати недійсним заповіт від 25 квітня 2016 року, який посвідчений нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, в якому спадкодавець ОСОБА_5, заповідає на випадок своєї смерті земельну ділянку площею 3,54 га, розташовану на території Попівської сільської ради Онуфріївського району, ОСОБА_3 (т.1 а.с.128).

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа: Жовтоводська державна нотаріальна контора про усунення від права на спадкування.

Зазначав, що ОСОБА_1 знав, що його батько тяжко хворий, безпорадний і потребує допомоги. Оскільки ОСОБА_1 потрібно було працювати, він не міг знаходитись поруч із батьком, не надав батьку допомоги, саме тоді, коли він її потребував, ніяких обов?язків щодо батька не виконував.

Просив усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_5 (т.1 а.с.69).

Ухвалою Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 05 лютого 2018 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу (т.2 а.с.49).

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 22 травня 2018 року в задоволенні первісного позову та в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що підпис в заповіті виконано іншою особою, а відповідачем не доведено факт ухилення позивача від надання допомоги спадкодавцю.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні його позову, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його позову, в іншій частині рішення суду залишити без змін. Зазначає, що суд не взяв до уваги, що батько неодноразово підписував довіреності на його ім?я для отримання орендної плати за користування земельною ділянкою, що підтверджує, що в них з батьком існували відносини, побудовані на взаємній повазі та любові. Суд не надав критичної оцінки висновку експерта від 23 березня 2018 року, який є неповним. Експерт дослідив не всі зразки почерку та підпису померлого батька, які були надані судом, відсутня узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експерта. Судом було відмовлено його представнику в задоволенні клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи. З матеріалів справи вбачається та підтверджується поясненнями свідків, що в момент складання заповіту були недодержані вимоги щодо його оформлення та посвідчення, заповіт не був підписаний його батьком, а отже волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Апеляційне провадження відкрито 10 липня 2018 року (т.2 а.с.188), справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 04 вересня 2018 року (т.2 а.с.195).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що позивач звернувся в суд з позовом в якому просив визнати заповіт недійсним, посилався на те, що заповіт складений під час тяжкої хвороби, що позбавляло заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Підставами для визнання заповіту недійсним є встановлення судом, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Однак позивач з представником під час судового розгляду намагались довести, що померлий ОСОБА_5 начебто не мав наміру складати заповіт, а тим більш на відповідача. Із змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач не погоджуючись із висновками суду наводить норми матеріального права, які стосуються визнання заповіту нікчемним. Однак такі вимоги позивачем не заявлялись, тому не можуть бути предметом дослідження в суді першої та апеляційної інстанцій (т.2 а.с.207,208).

В засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, а представник відповідача просив залишити її без задоволення.

Третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена під розписку (т.2 а.с.215), в засідання апеляційного суду не прибула.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 15 червня 2016 року помер ОСОБА_5 (т.1 а.с.12), після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається, зокрема, з належної спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю земельної ділянки площею 3,54 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Попівської сільської ради Онуфріїського району Кіровоградської області (т.1 а.с.22). Позивач є сином спадкодавця (т.1 а.с.9).

25 квітня 2016 року о 12 год. 45 хв. в м.Жовті Води Дніпропетровської області було посвідчено державним нотаріусом Жовтоводської державної нотаріальної контори за реєстром №498 заповіт, яким ОСОБА_5 належну йому земельну ділянку на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку площею 3,54 га заповів ОСОБА_3 (т.1 а.с.95). В заповіті рукописним текстом зазначено «Мною ОСОБА_5 заповіт прочитано і особисто підписано», після чого є підпис, а також в графі «Підпис» поставлено підпис та рукописним текстом зазначено прізвище «Пономаренко».

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні медичного закладу у м.Жовті Води з 24 березня по 01 квітня 2016 року, з 06 травня 2016 року по 15 травня 2016 року ( т.2 а.с.109-110,111-112).

Як вбачається із спадкової справи № 268/2016 померлого 15 червня 2016 року ОСОБА_5 до Жовтоводської державної нотаріальної контори за постійним місцем проживання спадкодавця заяву про прийняття спадщини за заповітом у передбачений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини подав позивач та за заповітом відповідач (т.1 а.с.91-107).

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем і має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими,службовими особами,визначеними в статтях 1251-1252 ЦК України.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Відповідно до ст. 1257 Цивільного кодексу України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що оспорюваний заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення, посвідчено державним нотаріусом.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи №542 від 23 березня 2018 року, проведеною Полтавським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром, встановлено, що у заповіті рукописний текст «Мною ОСОБА_5 заповіт прочитано і особисто підписано» та підпис від імені ОСОБА_5 виконано самим ОСОБА_5 (т.2 а.с.62-70). Такий висновок експерта ґрунтується на тому, що при дослідженні почерку та підпису заповідача з вільними зразками встановлена збіжність всіх загальних ознак, крім темпу та ступеню безперервності рухів у середній частині підписів, в тому числі збіжність прояву та локалізації діагностичних ознак, а також збіжність окремих ознак. Встановлені збіжні ознаки суттєві, стійкі в своєму прояві та створюють індивідуальну сукупність, достатню для категоричного висновку про виконання рукописного тексту та підпису у заповіті самим заповідачем. Розбіжність темпу, який у зразках швидкий або середній, а в досліджуваному заповіті повільний, порушення координації рухів обумовлена особливостями психофізіологічної організацій його письмово-рухової навички, до яких можуть відноситися похилий чи старечий вік виконавця, його хворобливий стан.

Суд першої інстанції оцінив висновок судово-почеркознавчої експертизи, яка була призначена судом за клопотанням позивача вибраною ним експертною установою, за правилами ст.89 ЦПК України і передбачених процесуальним законодавством підстав для переоцінки висновку експертизи апеляційним судом не має.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що експертом при проведені експертизи не були досліджені всі надані документи з вільними зразками підпису ОСОБА_5, зокрема, договір оренди землі від 01 вересня 2010 року, акт прийому передачі, підпис в медичній картці про згоду пацієнта. Зазначені документи досліджувалися експертом і було встановлено, що підписи в цих документах характеризують підписний почерк різних осіб, тому у експерта виник сумнів щодо виконання цих підписів самим ОСОБА_5 і вони не використовувалися в якості зразків підпису ОСОБА_5 (т.2 а.с.58). Предметом дослідження експерта були зразки підпису в наданих сторонами інших документах із підписом ОСОБА_5 та всі надані сторонами документи із зразками його почерку.

Надавши наданим сторонами доказам оцінку за правилами ст.89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання заповіту недійсним. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Посилання представника позивача на те, що суд не дав оцінки в рішенні суду поясненням свідків, які підтверджували, що ОСОБА_5 не мав наміру складати заповіт, що є підтвердженням відсутності його волі на укладення заповіту, є безпідставними, оскільки відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обовязок доказування та подання доказів покладається на кожну сторону (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Виходячи з підстав позову суд першої інстанції правильно зазначив, що справжність підпису позивача на заповіті підтверджена висновком почеркознавчої експертизи, а інші докази на підтвердження обставин, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В межах доводів та вимог апеляційної скарги підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішенняОнуфріївського районного суду Кіровоградської області від 22 травня 2018 року в частині вирішення позову про визнання заповіту недійсним без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 07 вересня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

ОСОБА_8