Ухвала

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 640/20084/15-ц

провадження № 61-41021ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С.,

Пророка В. В.,

розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду міста Харкова

від 16 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними окремих умов кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсними окремих умов кредитного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 14 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 14 липня 2007 року по 12 травня 2017 року у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 125 616 доларів США на наступні цілі: 100 000 доларів США - на будівництво житлового будинку; 25 616 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Станом на 05 листопада 2015 року позивач від банку отримав кредитні кошти у розмірі 226 122,82 доларів США та зробив перекази, які банк зарахував на свою користь, у розмірі 343 875,58 доларів США.

Пункти 1.1, 2.2.3, 3.7, 7.1 договору та додаткових угод № 1 від 15 січня

2008 року, № 2 від 21 травня 2008 року щодо сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати також є несправедливими по відношенню до споживача. Ця винагорода збільшила процентну ставку за кредитом і фактично є додатковими відсотками понад зазначені 0,92 % щомісяця у договорі.

Однак, позивач вважав, що положення кредитного договору містять несправедливі умови щодо споживача фінансових послуг, оскільки банк не має право стягувати одночасно пеню і штраф за порушення позичальником грошових зобов'язань, оскільки подвійна цивільна відповідальність заборонена статтею 61 Конституції України.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_4, з урахування уточнених позовних вимог, просив визнати недійсними:

- пункт 4.1 кредитного договору від 14 травня 2007 року щодо сплати банку пені в розмірі 3 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки та додаткової угоди № 4 до договору від 15 листопада

2010 року; додаткового договору від 28 грудня 2010 року щодо сплати банку пені в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочки таким, що є несправедливим щодо відношення до споживача та суперечить принципам розумності та добросовісності;

- пункти 1.1, 2.2.3, 3.7, 7.1 кредитного договору від 14 травня 2007 року, додаткової угоди № 1 від 15 січня 2008 року, додаткової угоди № 2

від 21 травня 2008 року, додаткового договору від 28 грудня 2010 року щодо сплати винагороди банку за надання фінансово інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця;

- пункти 3.2, 3.8 та 7.4 кредитного договору від 14 травня 2007 року, додаткової угоди № 4 до договору від 15 листопада 2010 року щодо сплати позичальником підвищених відсотків 2,45 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом та додаткового договору від 28 жовтня 2010 року щодо сплати позичальником підвищених відсотків 2,56 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом такими що є не справедливими щодо відношення до споживача.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 16 лютого 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним пункти 3.7, 7.1 кредитного договору від 14 травня

2007 року, додаткову угоду № 1 від 15 січня 2008 року, додаткову угоду № 2 від 21 травня 2008 року щодо сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 року рішення Київського районного суду міста Харкова від 16 лютого 2018 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Також, встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до вимог пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу. Інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли усіх істотних умов договору (статті 638 ЦК України).

Отже, умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено обов'язок позичальника погасити кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором - понести штрафні санкції.

Разом з тим, пунктом 7.1 кредитного договору, додаткової угоди № 1

від 15 січня 2008 року, додаткової угоди № 2 від 21 травня 2008 року передбачено обов'язок позичальника сплачувати банку винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця.

За цим пунктом договору банк нараховував, а позивач з 14 травня 2007 року сплатив 19 863,72 доларів США - комісія за послуги, що супроводжують кредит, а саме компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про захист прав споживачів» фінансово-кредитні послуги відносяться до сфери дії Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України (далі - НБУ) та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - Правила № 168) зазначений обов'язок банків зазначати в кредитному договорі крім графіку погашення заборгованості, ще й сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача (яким є позичальник), які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором.

Згідно з пунктом 2.1 Правил № 168 банки зобов'язані перед укладенням договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, що включає, крім іншого, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, відзначивши суму кредиту, термін, мету, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до пункту 3.6 Правил № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити положенням цього кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Вимога сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця не відповідають засадам справедливості, добросовісності та розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до пункту 3.6 Правил № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсними окремих умов кредитного договору, за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду міста Харкова

від 16 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2018 рокувідмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. С. Висоцька

В. В. Пророк