Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.01.2018 Справа №607/10154/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого В.М. Братасюка

за участю секретаря О.І. Бігун

представника заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересовані особи Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, Генеральне консульство республіки Польща в Луцьку, про встановлення факту, що має юридичне значення ,-

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, через представника, зазначивши заінтересованою особою Тернопільський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить встановити факт, щовона є полькою за національністю

Свої вимоги обґрунтовує тим, що її мати, ОСОБА_3, є полькою, вона дотримувалася польських звичаїв, відзначала польські свята, сповідувала римо - католицьку віру. Крім цього приналежність заявниці польської національності підтверджується записами в польських документах «легітимація убезпечньова» про матір заявниці та її брата, 1937 року народження, в актовому записі котрого зазначена польська національність, записами у метричній книзі римо - католицького віросповідання про хрещення брата заявниці, рішенням консульської установи республіки Польща про надання карти поляка доньці заявниці.

Проте, при видачі свідоцтва про її народження заявниці не визначено ні її національності, ні національності її батьків , що не отримання ОСОБА_2 карти поляка.

Заявниця зазначає, що вона виховувалася відповідно польських традицій, спілкувалася в сім'ї польською мовою, сповідувала римо - католицьку віру, святкує польські свята та вважає себе полькою за походженням і національністю.

У зв'язку із вище зазначеним, заявниця вважає, що має право на відновлення національності, як це передбачено Законом України «Про національні меншини»,

Представник заявниці в судовому засіданні заяву підтримав, просить встановити юридичний факт.

Представник заінтересованої особи Тернопільського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в судове засідання не з»явився, на адресу суду направив лист, в якому просив справу розглядати без участі їх представника, згідно чинного законодавства.

Оскільки представником заявниці в судовому засіданні було повідомлення, що кінцевою метою звернення до суду є отримання для ОСОБА_2 кари поляка та подальшого права на проживання в республіці Польща, судом до участі у справі в процесуальному статусі заінтересованої особи було залучене Генеральне консульство республіки Польща в Луцьку, котре будучи двічі повідомленим належним чином про час і місце судового розгляду не забезпечило явку повноваженого представника та не висловилося на корись чи проти вимог ОСОБА_2

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Отже ОСОБА_2 обґрунтовує вимогу наступним.

Зазначає, що ОСОБА_2, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Тернопіль Тернопільської області, про що в Книзі реєстрації народжень 10 січня 1950 року зроблено відповідний актовий запис № 31. ОСОБА_3 була за походженням та національністю полькою, сповідувала римо-католицьку віру і проживала на території України, в місті Тернополі дотримуючись традицій цієї національності.

ОСОБА_2 стверджує, що також виховувалася відповідно до польських традицій, уся її сім'я і вона спілкувалися завжди польською мовою. Все своє життя сповідує римо- католицьку віру, ходить до костелу та святкує польські свята, підтримує та шанує польські традиції і звичаї - вважає себе полькою за походженням та національністю.

У свідоцтві про народження, серії НОМЕР_1, яке було видане заявниці, не було зазначено ані її національності, національності її батьків, зокрема матері, оскільки відомості про батька заявниці були написані зі слів матері. Також, і в паспорті громадянина України, який ОСОБА_2 видано, не вказано національності.

ОСОБА_2 стверджує, що боялась відкрито говорити про те, що вона полька , була змушена приховувати своє польське походження з метою уникнення конфліктів з органами радянської влади, боячись політичних переслідувань.

Крім того стверджує, що її польське походження та польська національність підтверджується також наступним.

1)Польським документом "легітимація убезпеченьова" ОСОБА_3 за номером НОМЕР_2, де вказано польською мовою, що остання була народжена ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Тернополі та проживає на АДРЕСА_1. Даний документ в тодішній час був реєстраційним документом та таким , що посвідчує особу.

2)Також в « легітимації » записаний рідний брат заявниці ОСОБА_6, народжений ІНФОРМАЦІЯ_3.

3)Архівною довідкою про народження, виданої Державним архівом Тернопільської області 14.06. 2017, згідно якої в метричній книзі римо- католицького віросповідання є метричний запис № 169 про народження та хрещення ОСОБА_6

4)Копією запису № 169 у метричній книзі римо - католицького віросповідання про народження та хрещення ОСОБА_6.

5)Витягом зі свідоцтва про одруження ОСОБА_6, виданим 29 .06.2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, де вказано його національність « поляк».

6)Рішенням про надання Карти Поляка та Карта Поляка видані доньці заявниці - ОСОБА_7, консульством Польщі в Луцьку 24 вересня 2015 року, яке підтверджує її польське походження та національність

Вирішуючи підставність заяви ОСОБА_2 суд наголошує на наступному.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Стаття 315 ЦПК України передбачає перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку. Суд звертає увагу, що даний перелік не є вичерпним і в судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення.

У поданій заяві заявник просить встановити факт, що має юридичне значення, зокрема, що вона є полькою за національністю, посилаючись на те, що встановлення зазначених фактів необхідне їй для отримання карти поляка.

Згідно зі ст. 315 ЦПК України для встановлення факту необхідна наявність певних умов, зокрема, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.

Згідно п.п. 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 року №86/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду у якому зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Відповідно до п. 2.16.7 Правил, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Статтею 300 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на індивідуальність і має право на збереження своєї національної культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Національністю є - приналежність особи до нації, держави або народу. Оскільки Свідоцтво про народження вже не містить дані про національність батьків, тому встановити чи довести свою національність чи етнічну приналежність в сучасній Україні на основі офіційних юридичних документів неможливо, - приналежність особи до нації в сенсі етнічної групи (групи людей, які поділяють спільну етнічну самосвідомість, мову, культуру, походження, історію і т. д.), вочевидь слід доводити неспростовними доказами, як от: спілкування мовою певного етносу, сповідування його культурних, релігійних традицій, знання його історії та вшанування урочистостей, котрі традиційно святкуються особами певної етнічної групи, тощо.

У вітчизняному процесуальному законі відсутнє визначення розумного сумніву чи доведеності вини поза розумним сумнівом, а тому для належного розуміння сутності поняття "поза розумним сумнівом" в Україні насамперед керуватися практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), в якій Суд ілюструє європейський стандарт розуміння аналізованого принципу.

Правова позиція ЄСПЛ щодо цього, відображена, зокрема, у п. 43 Рішення від 14 лютого 2008 р. у справі "Кобець проти України". Суд зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм «поза розумним сумнівом". Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.

Крім цього, Відповідно до Указу Президента України №70/99 від 27.01.1999 року втратив чинність Указ Президента України від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності» і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи.

Незважаючи на надання суду для дослідження певного переліку письмових доказів, що можуть свідчити про приналежність до польської національності матері заявниці, жодної інформації якої національно був її біологічний батько (котрий потенційно може бути й іншої національності), ОСОБА_2 суду не надала, і взагалі не намагалася з'ясувати.

Окрім цього акцентуючи на національності своєї матері, жодним чином довести належними, допустимими і достатніми доказами за стандартом доказування «поза розумним сумнівом» власну приналежність до польського етносу (спілкування мовою певного етносу, сповідування його культурних, релігійних традицій, знання його історії та вшанування урочистостей, котрі традиційно святкуються особами певної етнічної групи, тощо), ОСОБА_2 не намагалася - лише зазначила, що виховувалася відповідно до польських традицій, уся її сім'я і вона спілкувалися завжди польською мовою, все своє життя сповідує римо- католицьку віру, ходить до костелу та святкує польські свята, підтримує та шанує польські традиції і звичаї. Разом з тим одні пояснення особи без підтвердження доказами, не можуть бути покладені судом в основу рішення на користь заявника.

Окрім цього суд вважає за необхідне наголосити на наступному.

Як зазначено вище, згідно ст. ст. 293, 315 окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зазначений перелік справ, не є вичерпним, проте із змісту зазначених вище норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право

Відповідно до Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому цей факт не може бути встановлений в судовому порядку, відповідно до ст. 293 ЦПК України.

Така позиція висловлена в узагальненні Верховного Суду України Судова практика огляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 01 січня 2012 року в п.п. 11 п. 4 якого зазначено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти щодо належності особи до певної національності.

Керуючись ст. 76, 81, 82, 293, 315 ЦПК України, Законом України «Про національні меншини в Україні», суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви про встановлення факту, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, (АДРЕСА_2) є полькою за національністю - відмовити.

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України , до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення

Головуючий суддяВ. М. Братасюк