Номер провадження: 22-ц/785/2010/18
Номер справи місцевого суду: 501/4310/14-ц
Головуючий у першій інстанції Ледньова Т. В.
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - Ващенко Л.Г.

суддів - Колеснікова Г.Я., Сєвєрової Є.С.

за участі секретаря - Озарчук В.С.

з участю: представника позивачки ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 і його представника

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 вересня 2017 року (в складі судді Ледньової Т.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним і за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

26.08.2014 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, і, остаточно уточнивши вимоги 07.10.2014 року, просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31.07.2014 року квартири АДРЕСА_1 (колишнє м. Іллічівськ) Одеської області з підстав ст. 225 ЦК України; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру; зобов'язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом скасування реєстрації відповідача в квартирі.

Позов ОСОБА_2 обґрунтовано наступним.

Позивачка, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2011 року, є власником квартири АДРЕСА_1 (колишнє м. Іллічівськ) Одеської області. В зазначений квартирі позивачка зареєстрована і мешкає в ній, наміру на продаж квартири не мала. 04.07.2014 року, на нетривалий час для тимчасового проживання позивачка взяла двох молодих жінок, які за проживання купували продукти харчування та пригощали. На їх прохання позивачка ходила до банківської установи для відкриття особового рахунку на своє ім'я. Під впливом розмов та прохань цих жінок ромської національності позивачка повністю виконувала всі їх прохання.

Посилаючись на те, що вона є людиною похилого віку і в неї постійно головні болі, 31.07.2014 року, як потім з'ясувалось, позивачка у нотаріуса підписала договір купівлі-продажу квартири, після укладення договору купівлі-продажу жінки зникли з квартири, з приводу обставин укладення договору вона звернулась до правоохоронних органів, на час звернення із позовом відповідач зареєстрував своє право власності на квартиру, правочин вона вчинила в момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати, позивачка просила позов задовольнити.

14.08.2014 року ОСОБА_3 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, а саме: виселення відповідачки квартири АДРЕСА_1 (колишнє м. Іллічівськ) Одеської області без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації в квартирі.

Позов ОСОБА_3 обґрунтовано наступним.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.07.2014 року квартири АДРЕСА_1 (колишнє м. Іллічівськ) Одеської області він набув право власності на спірну квартиру. Пунктом 19 зазначеного договору визначено, що продавець зобов'язується знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру від своїх речей у строк до 05.08.2014 року. Під час укладення договору відповідачка погоджувалась на умови, що вона до 05.08.2014 року звільнить квартиру, однак станом на 14.08.2014 року відповідачка продовжує мешкати у спірній квартирі.

Посилаючись на те, що він та члени його родини позбавлені права користування спірним нерухомим майном через те, що відповідачка не звільняє квартиру, що порушує його право власності, позивач ОСОБА_3 просив позов задовольнити.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 19.09.2014 року позови об'єднані в одне провадження (а.с.58 т.1).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25.09.2017 року ОСОБА_2 у позові відмовлено, позов ОСОБА_3 задоволено. Суд виселив ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 (колишнє м. Іллічівськ) Одеської області без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстрації в зазначений квартирі.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 просить рішення суду від 25.09.2017 року скасувати і постановити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та про відмову ОСОБА_3 у позові, посилаючись не незаконність, необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин справи.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 зазначає: ОСОБА_2 у позові зазначала, що спірна квартира належала їй на праві власності у порядку спадкування після смерті сестри ОСОБА_5, яка померла у 2009 році і вона не мала наміру продавати квартиру, яка є її єдиним житлом; у серпні 2014 року вона здала кімнату в квартирі незнайомим жінкам, які добре до неї ставилися і умовили її відкрити рахунок в банку; 31.07.2014 року ОСОБА_2 погано почувалася й підписала договір купівлі-продажу, однак не розуміла своїх дій, крім того, гроші від продажу квартири вона не отримувала; ОСОБА_2 не мала наміру продавати своє житло, квартира вибула з її володіння поза її волею; з приводу обставин укладення правочину ОСОБА_2 звернулась до відділення поліції і за її заявою порушена кримінальна справа № 0000981 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України; проведеною в рамках кримінальної справи експертизою встановлено, що ОСОБА_2 страждає на слабоумство у вигляді змішаної коркової та підкоркової судинної деменції з переважно депресивними симптомами і в силу слабоумства вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, а тому на час укладення договору купівлі-продажу від 31.07.2014 року ОСОБА_2 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (висновок №16 від 14.01.2015 року); в рамках цивільної справи проведена комісійна судова психолого-психіатрична експертиза і згідно висновку №311 від 22.07.2016 року ОСОБА_2 була здатна повною мірою усвідомлювати фактичний зміст власних дій, природи правочину, прав та обов'язків сторін, які були передбачені договором, будь-яких ознак відставання в розумовому розвитку, не пов'язаному із психічним захворюванням, в тому числі значимих ознак запальності, замкненості, крайньої обмеженості тощо у ОСОБА_2 немає, ОСОБА_2 могла повною мірою розуміти значення вчинюваних нею дій, могла прогнозувати їх наслідки; стосовно захворювання ОСОБА_2, яке описано у висновку №16 від 14.01.2015 року експерти поставились критично, посилаючись на те, що під час її огляду вони не встановили відповідного захворювання; експерти не звернули уваги на відсутність в матеріалах справи медичної документації - комп'ютерної томографії та доплерографії судин голови та шиї, а також не поставили питання про необхідність надання цих матеріалів, які зберігаються у кримінальні справі; за відсутності медичної медичної документації, яка знаходиться в матеріалах кримінальної справи висновок експертів № 311 від 22.07.2016 року викликає сумніви і є підставою для призначення повторної судової експертизи; представник ОСОБА_2 подавала клопотання про проведення повторної експертизи, оскільки одна й та ж експертна установа надала суперечливі висновки, однак суд відмовив у клопотанні; допустимим і єдиним у даному випадку доказом того, що ОСОБА_2 під час вчинення правочину не розуміла значенням своїх дій та не могла керувати ними є висновок експертизи; суд обмежив сторону позивача в праві щодо надання доказів, необґрунтовано відмовивши у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи; суд не зазначив конкретні обставини й факти, що спростовують доводи ОСОБА_2; суд не застосував ст. ст. 229,230 ЦК України, що підлягали застосуванню у даному випадку.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Представник відповідача ОСОБА_3 у відзиві на скаргу зазначив: твердження апелянта про необхідність проведення повторної експертизи є необґрунтованими, хибними та спростовуються матеріалами справи; висновок експертів №311 від 22.07.2016 року не містить жодних критеріїв для ствердження про неповноту, неясність, необґрунтованість й невідповідність матеріалам справи, які б викликали сумніви в його правильності; суд тричі проводив судові засідання з метою з'ясування доказів та питань, які необхідні для проведення експертизи; експерти у висновку №311 від 22.07.2016 року проаналізували експертний висновок №16 від 14.01.2015 року з точки зору медицини; оскільки позовні вимоги заявлені з підстав ст. 225 ЦК України, має бути встановлена абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними; в справі відсутній жодний належний та допустимий доказ того, що на час укладення правочину ОСОБА_2 не була спроможна розуміти значення своїх дій та керувати ними, навпаки, в справі є висновок експертів №311 від 22.07.2016 року про те, що позивачка у повній мірі розуміла та усвідомлювала значення своїх дій під час вчинення договору купівлі-продажу від 31.07.2014 року; безпідставні посилання апелянта на ст. ст. 229,230 ЦК України, оскільки в суді заявлені і вирішені вимоги з підстав ст. 225 ЦК України.

В поясненнях на скаргу приватний нотаріус ОСОБА_6 зазначила: рішення суду є законним та обґрунтованим; приватним нотаріусом під час вчинення договору купівлі-продажу дотримані вимоги Закону України «Про нотаріат»; доводи позивачки мають багато суперечностей та неточностей, які не відповідають дійсним обставинам справи; позивачка пішла з нотаріальної контори разом з жінкою, яку називала донькою; позивачка фактично визнала, що нотаріус повідомила їй про наслідки продажу квартири; позивачка читала договір уголос, що передбачено законом; позивачка вчиняла необхідні дії для укладення договору купівлі-продажу; ствердження позивачки, що спірна квартира є її єдиним місцем проживання не відповідають дійсності, оскільки в день посвідчення правочину за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який міститься серед документів, на підставі яких посвідчено договір купівлі-продажу квартири на ім'я ОСОБА_2 (крім відчужуваної квартири) було зареєстровано право власності ще на дві квартири в м. Одесі.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

( встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.09.2011 року позивачка стала власником квартири АДРЕСА_1 (колишнє м. Іллічівськ) Одеської області (а.с.5-11 т.1, а.с.62-66 т.2).

31.07.2014 року, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 за 353 500 гривень квартиру АДРЕСА_1 (колишнє м. Іллічівськ) Одеської області (а.с.44-46,99,100 т.1,58,59 т.2).

31.07.2014 року ОСОБА_2 в АТ «ОТП Банк» на своє ім'я відкрила поточний рахунок, на який 31.07.2014 року зараховано 353 500 гривень (а.с.111,112 т.2).

01.08.2018 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до слідчого відділення Іллічівського МВ ГУ МВС України з приводу того, що невстановлені особи шляхом шахрайських дій змусили її продати квартиру і за її заявою порушена кримінальна справа № 0000981 (а.с.13,14 т.1).

Станом на час розгляду справи в суді першої і в суді апеляційної інстанції кримінальне провадження № 0000981 триває, вирок у кримінальній справі не постановлено.

07.10.2014 року ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги, зокрема просила визнати правочин недійсним з підстав ст. 225 ЦК України (а.с.111-115 т.1).

31.07.2014 року ОСОБА_2 в АТ «ОТП Банк» на своє ім'я відкрила поточний рахунок, на який 31.07.2014 року зараховано 353 500 гривень (а.с.111,112 т.2).

Згідно висновку №311 від 22.07.2016 року судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_2, на час укладення договору (31.07.2014 року) купівлі-продажу її квартири на будь-який хронічний хворобливий психічний розлад, уроджену розумову відсталість або придбане недоумство (деменцію), розлад особистості, на будь-який інший хворобливий психічний розлад не страждала, у тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності (який міг би негативно впливати на її вольові, критичні та когнітивні функції), а також у будь-якому «певному стані» не знаходилась, тому була абсолютно спроможна у повній мірі розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, та (або) керувати ними та передбачати і усвідомлювати значення своїх дій, природу правочину, прав та обов'язків сторін, що передбачалися договором, правильно сприймати, запам'ятовувати, відтворювати факти, що мають значення для справи (а.с.237-251 т.2).

В суді апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини з оспорювання правочину і захисту права власності, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_2 у позові виходив з того, що позивачка не довела своїх вимог з підстав ст. 225 ч.1 ЦК України.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що його право власності підлягає захисту з підстав ст. ст. 319, 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України (а.с.90-96 т.3).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

ОСОБА_2 заявила в суді вимоги про визнання правочину недійсним з підстав ст. 225 ч.1 ЦК України.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ст. 225 ч.1 ЦК України).

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2, на час укладення договору (31.07.2014 року) купівлі-продажу її квартири на будь-який хронічний хворобливий психічний розлад, уроджену розумову відсталість або придбане недоумство (деменцію), розлад особистості, на будь-який інший хворобливий психічний розлад не страждала, у тимчасовому хворобливому розладі психічної діяльності (який міг би негативно впливати на її вольові, критичні та когнітивні функції), а також у будь-якому «певному стані» не знаходилась, тому була абсолютно спроможна у повній мірі розуміти та усвідомлювати значення своїх дій, та (або) керувати ними та передбачати і усвідомлювати значення своїх дій, природу правочину, прав та обов'язків сторін, що передбачалися договором, правильно сприймати, запам'ятовувати, відтворювати факти, що мають значення для справи, зазначені обставини підтверджуються належними, допустимими і достатніми доказами, зокрема висновком №311 від 22.07.2016 року судово-психіатричної експертизи, будь-які належні та допустимі докази на спростування зазначеного висновку не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову ОСОБА_2 у позові.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника ОСОБА_2 про те, що: проведеною в рамках кримінальної справи експертизою встановлено, що ОСОБА_2 страждає на слабоумство у вигляді змішаної коркової та підкоркової судинної деменції з переважно депресивними симптомами та в силу слабоумства вона не може розуміти значення своїх дій та керувати ними і на час укладення договору купівлі-продажу від 31.07.2014 року ОСОБА_2 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (висновок №16 від 14.01.2015 року); експерти не звернули уваги на відсутність в матеріалах справи медичної документації - комп'ютерної томографії та доплерографії судин голови та шиї, а також не поставили питання про необхідність надання цих матеріалів, які зберігаються у кримінальні справі; за відсутності медичної документації, яка знаходиться в матеріалах кримінальної справи висновок експертів № 311 від 22.07.2016 року викликає сумніви і є підставою для призначення повторної судової експертизи; представник ОСОБА_2 подавала клопотання про проведення повторної експертизи, оскільки одна й та ж експертна установа надала суперечливі висновки, однак суд відмовив у клопотанні; суд обмежив сторону позивача в праві щодо надання доказів, необґрунтовано відмовивши у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи; суд не зазначив конкретні обставини й факти, що спростовують доводи ОСОБА_2; суд не застосував ст. ст. 229,230 ЦК України, що підлягали застосуванню у даному випадку, - не заслуговують на увагу.

Експертний висновок №311 від 22.07.2016 року містить обґрунтування із посиланням на висновок №16 від 14.01.2015 року, який міститься в матеріалах кримінальної справи і не є належним та допустимим доказом у цивільній справі.

За повідомленням Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУ НП в Одеській області від 10.09.2018 року, в матеріалах кримінального провадження № 0000981 відсутня медична картка стаціонарного хворого №2365 на ім'я ОСОБА_2

Відсутність зазначеної медичної картки унеможливлює призначення і проведення повторної судово-психіатричної експертизи, оскільки клопотання про призначення повторної експертизи обґрунтоване саме тим, що під час проведення експертизи (висновок №311 від 22.07.2016 року) експерти не досліджували зазначену медичну картку.

Крім того, експертний висновок №16 від 14.01.2015 року, доказ в кримінальній справі, в силу ст.78 ЦПК України, не є допустимим доказом у цивільній справі.

Так, лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ст. 82 ч. 6 ЦПК України).

Відмова суду першої інстанції у призначенні повторної експертизи, у даному випадку, з врахуванням конкретних обставин справи, не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про задоволення позову саме із зазначених підстав.

Посилання апелянта в скарзі на те, що суд не застосував ст. ст. 229,230 ЦК України, безпідставні, оскільки в суді першої інстанції заявлені і вирішені вимоги саме з підстав ст. 225 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч.ч.1,6 ЦПК України).

Апеляційна скарга представника ОСОБА_2 не містить доводів та обґрунтувань стосовно незаконності рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_7

Тому, в силу ст. 367 ч.1 ЦПК України, за відсутності доводів скарги про незаконність рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_3, рішення суду першої інстанції в цій частині судом апеляційної інстанції не перевірялось.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 не довела своїх вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_2, у зв'язку з чим відсутні підстави для ствердження про порушення прав ОСОБА_2 за захистом яких вона звернулась до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, а рішення суду залишає без змін.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).

Колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2, тому остання на має право на відшкодування судових витрат.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 16.10.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

Г.Я. Колесніков

Є.С. Сєвєрова