Справа № 454/2893/17 Головуючий у 1 інстанції: Фарина Л.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1033/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Острівської сільської ради Сокальського районну про визнання права на земельну ділянку,-

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суду із позовом до Острівської сільської ради Сокальського районну про визнання права на земельну ділянку.

В обгрунтування позовних вимог покликалась на те, що з 05.08.1968 року по 10.11.1992 року працювала санітаркою в Острівській лікарській амбулаторії, тому відповідно до ст. 6 ЗК України від 18.12.1990 року (в редакції, що діяла на той час) вважає, що мала право на отримання земельної частки (паю) як пенсіонер та колишній працівник охорони здоров'я(працівник соціальної сфери на селі).

Однак при проведенні розпаювання землі КСП «Шахтар» в 1997 році їй було відмовлено в наданні земельного паю на тій підставі, що вона не проживала на момент розпаювання землі в сільській місцевості. На сьогоднішній день набрав чинності новий Земельний кодекс України, згідно якого передбачено, що працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров'я, розташованої на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа передаються земельні ділянки з визначенням кожному з них земельної частки(паю).

Проте, Острівська сільська рада відмовляє позивачці у виділенні земельного паю. Вважає таку відмову незаконною та просила суд визнати за нею право на земельну частку (пай) КСП «Шахтар» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Острівської сільської ради; та зобовязати відповідача виділити безоплатно земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржила позивач - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Покликається на те, що порушено її право на судовий захист оскільки вона просила відкласти розгляд справи на два місяці у зв'язку із хворобою, однак суд продовжував розгляд справи без її участі тим самим не надавши їй змоги на судовий захист своїх прав у судовому засіданні. Також, судом першої інстанції не було повідомлено її про перелік документів, які слід було надати суду, а відтак просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа апеляційним судом розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Відповідно до ч. 1ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався в повній мірі.

Відповідно до положень частини 1 та 3 ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-ІV, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Разом з тим, за змістом ст. ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) та Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1)перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Також згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Таким чином, право на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі власності на землю конкретному КСП, членом якого вони є.

Відтак, необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві.

Відповідно до положень ст.5 Земельного кодексу України (1991 року), який регулює спірні правовідносини за часом їх виникнення, передбачалося, що земля може належати громадянам на праві колективної власності.

Суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

В результаті проведеної процедури паювання земель колективної власності передбачалася видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та проведення їх реєстрації відповідною районною державною адміністрацією.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 членом КСП «Шахтар» не була, однак як колишній працівник охорони здоров'я бажає отримати земельну частку (пай).

Згідно ст.6 ЗК України (в редакції 1990 р.) право на земельну частку пай мають особи, які працюють у сільському господарстві, пенсіонери, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також особи зайняті у соціальній сфері на селі, пенсіонери з числа цих осіб.

Відповідно до п.а ч.1 ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад в галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Відповідно до «Положення про паювання і приватизацію землі в АПК Львівської області» затвердженою 08.12.1993 року ухвалою 14 сесії Львівської обласної ради право на середню земельну частку (пай) мають особи, зайняті в соціальній сфері на землі, пенсіонери з числа цих осіб.

Як вбачається із довідки від 04.02.1993 року виданої Управлінням внутрішніх справ Львівської області, ОСОБА_2 вважається репресованою особою згідно до Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій».

Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що статусу репресованої особи не достатньо для включення у списки осіб, які мають право на земельну частку (пай).

Відповідно до вимог ст. ст.3,5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»до повноважень сільських, селищних, міських рад та районних державних адміністрацій належить розгляд заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; прийняття рішень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Із відповіді сільського голови Острівської сільської ради вбачається, що на час розпаювання згідно проекту роздержавлення КСП «Шахтар» затвердженого 20.02.1997 року Сокальською районною радою ОСОБА_2 не проживала і не була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1, була зареєстрована і проживала у м, Червоногорад. а тому згідно земельного законодавства України не була включена в списки на одержання середньої земельної частки (паю) по Острівській сільській раді. Не погодившись із таким рішенням позивач неодноразово зверталася до суду про надання їй земельної частки (паю).

Так, згідно рішення Сокальського районного суду №2а-95/2006 від 24.01.2007 року позивач зверталася до відповідача з аналогічними позовними вимогами, а саме надання їй земельного паю на території Острівської сільської ради. Вказаним рішенням відмовлено у позові.

Згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 16.04.2007 року апеляційну скаргу відхилено, а рішення першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою вищого адміністративного суду України від 09.04.2008 року касаційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Сокальського районного суду та ухвалу апеляційного суду Львівської області без змін.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

ОСОБА_2 надано суду копію трудової книжки з якої видно, що вона дійсно працювала на посаді санітарки ПАФ с. Острів Сокальського району та звільнена з займаної посади 10.11.1992 року, однак не надано доказів щодо її перебування в членах КСП «Шахтар» на час розпаювання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом було порушено її право на судовий захист, оскільки вона просила відкласти розгляд справи на два місяці у зв'язку із хворобою, однак суд продовжував розгляд справи без її участі тим самим не надавши їй змоги на судовий захист своїх прав у судовому засіданні є безпідставними, оскільки з заявою про відкладення розгляду справи на вказаний термін позивачка звернулась 08.12.2017 року, а рішення по справі винесено 12.02.2018 року.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відтак, на думку колегії суддів, рішення районного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам та доказам по справі в їх сукупності і присуджений ним розмір аліментів відповідає засадам розумності, справедливості та виваженості.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 274, 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15.08.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_3