Справа № 355/1789/17 Головуючий у І інстанції Литвиненко О. Л.
Провадження № 22-ц/780/2926/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 10.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 серпня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: Лівінського С.В., Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 березня 2018 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У грудні 2017 року ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» звернулось до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог вказувало, що 20 лютого 2007 року ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 14-4/1817К-07. За умовами кредитного договору банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 2000 доларів США, а відповідачка зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором з кінцевим терміном погашення не пізніше 19 лютого 2009 року, процентна ставка становить 12% річних.

Між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_5 20 лютого 2007 року в якості забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором було укладено договір поруки.

Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами договору.

В подальшому, ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» 14 листопада 2016 року уклали договір про відступлення права вимоги, згідно якого позивач отримав право грошової вимоги по відношенню до ОСОБА_2

Станом на 30 листопада 2017 року заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем становить 50 859 гривень 53 копійки, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 42659 гривень 33 копійки, заборгованість по відсоткам в розмірі 8200 гривень 20 копійок.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» заборгованість за кредитним договором в розмірі 50 859 гривень 53 копійки та сплачений судовий збір.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 19 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 14-4/1817К-07 від 20 лютого 2007 року в розмірі 50 859 гривень 53 копійки та 1600 гривень сплаченого судового збору.

В решті позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 березня 2018 року скасувати та закрити провадження у справі.

Вказує, що не була належним чином повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції. Також зазначає, що позов подано не належним позивачем, а отже, провадження у справі необхідно закрити.

ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» надіслало на адресу суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення залишити без змін.

ОСОБА_4 також надіслала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому вказує, що висновки суду в частині, що стосуються її (ОСОБА_4В.) прав та інтересів є правильними та обґрунтованими.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як видно із матеріалів цивільної справи, предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 50 859,53 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 20 лютого 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 12-4/1817К-07, згідно якого банк надав ОСОБА_2 кредит у тимчасове платне користування в розмірі 2000 доларів США терміном на 24 місяці до 19 лютого 2009 року, процентна ставка становить 12%, щомісячна комісія 0,2% від суми кредиту, одноразова комісія 2% від суми кредиту. Відповідно до вказаного кредитного договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця , що підтверджується додатком № 1 до кредитного договору , а саме графіком погашення заборгованості по тілу кредиту (т. 1, а.с. 13-16).

В подальшому, 14 листопада 2016 року між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» укладено договір відступлення права вимоги № UB-ОР/16-132, за умовами якого ПАТ «Універсал Банк» передає (відступає) належне йому право вимоги до боржників, що виникло з кредитних договорів, перелік яких міститься у реєстрі боргових зобовязань, а ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» приймає право вимоги та зобовязується сплатити купівельну ціну в розмірах, порядку та строки/терміни, вказані в договорі (т. 1, а.с. 19-22).

Як видно з витягу з акту приймання передачі реєстру боргових зобовязань від 11 листопада 2016 року, до договору відступлення права вимоги № UB-ОР/16-132 від 14 листопада 2016 року до ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» перейшло право грошової вимоги до боржника ОСОБА_2 по кредитному договору 12-4/1817К-07 від 20 лютого 2007 року (т. 1, а.с. 26).

Відповідачка ОСОБА_2 не виконала взяті на себе зобовязання, в зв'язку з чим станом на 30 листопада 2017 року заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем становить 50859 гривень 53 копійки, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту в розмірі 42659 гривень 33 копійки, заборгованість по відсоткам в розмірі 8200 гривень 20 копійок (т. 1, а.с. 23).

З матеріалів справи також вбачається, що 20 лютого 2017 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 14-4/1817П/1-07 , згідно якого ОСОБА_4 зобовязується відповідати перед кредитором по зобовязанням ОСОБА_2 за кредитним договором № 14-4/1817К-07 від 20 лютого 2007 року (т. 1, а.с. 17).

Того ж дня між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 14-4/1817П/1-07, згідно якого ОСОБА_3 зобовязується відповідати перед кредитором по зобовязанням ОСОБА_2, що випливають з кредитного договору № 14-4/1817К-07 від 20 лютого 2007 року (т. 1, а.с. 18).

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За правилами ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які були поручителями за кредитним договором.

Разом з цим, позивач довів належними та допустимими доказами факт наявності у ОСОБА_2 непогашеної заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правилами ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» заборгованості за кредитним договором № 14-4/1817К-07 від 20 лютого 2007 року в розмірі 50 859 гривень 53 копійки.

Під час розгляду справи суд першої інстанції врахував ту обставину, що відповідачка ОСОБА_2 не подавала заяв щодо визнання чи невизнання позову та заяви про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин. Не заявляла ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності і в суді апеляційної інстанції. Будь-яких доказів, що спростовують доводи позовної заяви, апелянт суду також не надав.

Тому колегія суддів враховує доводи ОСОБА_2 щодо неналежного повідомлення її про розгляд справи в суді першої інстанції, проте, це не впливає на правильність висновків суду першої інстанції та законність і обгрунтованість судовго рішення.

Твердження апелянта щодо того, що ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» є неналежним відповідачем по справі спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме договором від 14 листопада 2016 року № UB-ОР/16-132 між ПАТ «Універсал Банк» та ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» про відступлення права вимоги (т. 1, а.с. 19-22) та витягом з акту приймання передачі реєстру боргових зобовязань від 11 листопада 2016 року до договору відступлення права вимоги № UB-ОР/16-132 від 14 листопада 2016 року (т. 1, а.с. 26).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування цього рішення суду.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладені норми права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, що ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 19 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Мережко

Судді С.В. Лівінський

ОСОБА_6