Справа № 739/1461/17 Провадження № 22-ц/795/149/2018 Головуючий у I інстанції - Чепурко В. В. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 січня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Шкарупою Ю.В.,

Сторони:

- позивач та особа, що подала апеляційну скаргу - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

- відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 02 листопада 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення рішення - місто Новгород-Сіверський Чернігівської області,

дата складання повного тексту рішення - 07.11.2017,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 64960,08 грн за кредитним договором № б/н від 12.01.2012, яка складається з: 3909,44 грн заборгованості за кредитом; 53708,11 грн заборгованості по процентам за користування кредитом; 3773,00 грн заборгованості за пенею та комісією; а також штраф відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн (фіксована частина) та 3069,53 грн (процентна складова). Крім того просив стягнути судові витрати.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 02 листопада 2017 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд безпідставно дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності; не взято до уваги строк дії картки та договірне списання коштів. Судом не взято до уваги правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13, від 19.03.2014 у справі № 6-20цс14, від 19.03.2014 у справі № 6-14цс14.

Щодо безпідставної відмови в позові через пропущення позивачем строку позовної давності апелянт послався на правові позиції, що викладені в постановах Верховного Суду України від 24.09.2014 у справі № 6-103цс14, від 12.11.2014 у справі № 6-167цс14, де зазначено, що ознакою пролонгації кредитного договору є видача по закінченні строку договору нової платіжної картки та продовження видачі боржнику грошових коштів.

Оскільки, термін дії нової кредитної картки встановлено до 05/21, то строк позовної давності спливає 05/24, з позовом банк звернувся в межах строку позовної давності.

У відзові на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на невірне нарахування позивачем відсотків на прострочене зобов'язання, безпідставне нарахування одночасно пені та штрафу, а також на пропущення позивачем позовної давності, оскільки, на її думку, видача нової кредитної картки не впливає на пропуск позивачем строку позовної давності, який відповідач рахує з часу останнього її платежу- 25.04.2014.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку про часткове її задоволення .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності, при цьому проаналізував умови кредитного договору від 12.01.2012, вказавши на незаконність підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки, порахував суму процентів, а також вказав, при вирішенні питання про стягнення пені та штрафу, на недопущення подвійної цивільно-правової відповідальності.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

За вимогами ст. 214 ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяли на час ухвалення рішення), під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Пропуск строку позовної давності є самостійною підставою відмови у задоволенні позову за його обґрунтованості, необґрунтованість вимог є підставою для відмови у позові саме з цих підстав.

На порушення наведених норм процесуального закону суд першої інстанції вирішив справу одночасно за необґрунтованістю частини позовних вимог та за пропуском строку позовної давності.

По справі встановлено, що 12 січня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом подання останньою анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг на відкриття рахунку і встановлення кредитного ліміту у розмірі 5000 грн зі сплатою 30% на рік за користування кредитним лімітом (а.с. 6-31).

При укладенні цього договору сторони керувалися положенням ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до якого договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з п.2.1.1.2.1. Умов та правил надання банківських послуг, що визначають умови укладеного сторонами договору, Банк видає Клієнту картку, її вид визначається в пам'ятці Клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого Клієнт та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата отримання картки, вказана в заяві.

Зі змісту анкети-заяви, поданої відповідачем про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що ОСОБА_1 було видано картку 12 січня 2012 року.

Подавши відповідну анкету-заяву відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею анкета-заява разом з Умовами та Тарифами складають укладений між нею та позивачем кредитний договір.

З наявної в матеріалах справи виписки по картковому рахунку вбачається, що після укладення договору відповідач користувалася кредитними коштами, отриманими нею за договором, що визнано нею у судовому засіданні (а.с. 55-62).

Отже, позивач належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором, укладеним з відповідачкою.

Згідно з пунктом 1.1.7.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

З наданих позивачем скріншотів вбачається, що відповідач за кредитним договором від 12 січня 2012 року отримувала чотири кредитні картки : 1) НОМЕР_1 з терміном дії до 09/15; 2) НОМЕР_2 з терміном дії до 10/15; 3) НОМЕР_3 з терміном дії до 09/157; 4) НОМЕР_4 з терміном дії до 05/21.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зазначене відповідає правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс 14).

Після неодноразової видачі відповідачу нових кредитних карток на підставі кредитного договору від 12 січня 2012 року відбувалася пролонгація кредитного договору, який на даний час укладений до травня 2021 року. Зазначена дата є строком погашення кредиту в повному обсязі.

Зазначене відповідає правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 вересня 2014 року (справа № 6-103 цс 14).

Суд першої інстанції на зазначені вище обставини уваги не звернув, не перевірив термін дії кредитної картки, що видавалася відповідачу та не встановив терміну дії кредитного договору.

З огляду на це, застосування судом першої інстанції до всього обсягу позовних вимог, що були висунуті відповідачеві, положень ч.4 ст. 267 ЦК України, є не вірним.

Відповідач у відзиву на апеляційну скаргу не заперечувала наявної у неї заборгованості за тілом кредиту в сумі 3909,44 грн. Заперечення ОСОБА_1щодо безпідставного підвищення позивачем в односторонньому порядку процентної ставки з посиланням на правову позицію ВСУ у справі 6-144цс12 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. ОСОБА_1 з позовом про визнання договору недійсним не зверталася.

Правова позиція, на яку посилається відповідач, висловлена у справі (окрім іншого) про визнання недійсним підвищення в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором та визнання недійсним кредитного договору. Спір у тій справі виник через підвищення банком процентної ставки з 1 лютого 2009 року, тобто дане збільшення відбулося після набрання чинності законом щодо заборони банкам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів. Вказана правова позиція стосується іншої ситуації, яка виникла в подібних правовідносинах і тому при розгляді даної справи застосовуватися не може.

При вирішенні питання щодо розміру процентів, що підлягає стягненню з відповідача, колегія суддів виходить з наступного.

Умовами укладеного договору було передбачено нарахування процентної ставки за користування кредитом в розмірі 30,0% на рік, виходячи з розрахунку 360 днів на рік, що підтверджується п. 5.5. «Правил користування платіжною карткою».

Відповідно до п. п. 5.3, 6.3, 6.4. Умов та Правил надання банківських послуг, які є складовою частиною кредитного договору, банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картрахунку згідно з п.4.9. цього договору; позичальник зобов'язаний отримувати виписки про стан картрахунків і здійснених операціях; позичальник зобов'язаний у разі незгоди із змінами Правил та/або тарифів банку звернутися в банк для розірвання договору і погасити заборгованість.

Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених у п. 5.3. Умов та Правил надання банківських послуг.

Як вказано вище позичальник зобов'язаний отримувати виписки про стан картрахунків та здійснених операціях, і вчиняти певні дії, при незгоді зі змінами Правил або тарифів. Відповідач не надала суду доказів свого звернення до кредитора з приводу незгоди з підвищенням відсоткової ставки, натомість, позивачем надані докази на підтвердження неодноразового звернення ОСОБА_1 до банку за отриманням чергової кредитної картки.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, оскільки сторони погодили можливість зміни розміру відсоткової ставки і наказом банку було передбачено збільшення розміру відсотків у випадку виникнення прострочених зобов'язань, незгода відповідача з підвищенням відсоткової ставки, що висловлена у відзиву є безпідставною.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом ПАТ КБ «ПриватБанк» №СП-2014-6635230 від 02.04.2014 внесені зміни до Тарифів по платіжним карткам в частині розрахунку відсотків, згідно з якими у разі виникнення прострочених зобов'язань відсотки нараховуються у подвійному розмірі на всю суму заборгованості (а.с.66).

При перегляді справи в суді апеляційної інстанції було достовірно встановлено, що ОСОБА_1 не виконувала умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, а тому колегія суддів приходить до висновку, що є правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача.

Вирішуючи питання щодо суми до стягнення, колегія суддів виходить з наступного.

Позивач згідно з поштовим реєстром подав позовну заяву через поштову відділення 30.08.2017.

Про застосування наслідків спливу позовної давності представник відповідача заявив в судовому засіданні 02.11.2017 (а.с.72).

З огляду на термін дії договору та положення ст. 256, 267 ЦК України, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 12.01.2012 в сумі 59784,10 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 3909,44 грн , заборгованості за відсотками за період з 31.08.2014 по 31.07.2017 - 52551,61 грн, штрафу - 500 грн (фіксована частина) та 2823,05 грн (процентна складова).

В стягненні процентів за період до 31.08.2014 слід відмовити через пропуск позивачем позовної давності щодо цієї частини позовних вимог.

Не підлягає стягненню на користь позивача 3773 грн - заборгованість за пенею та комісією з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Вказане відповідає правовій позиції, що висловлена ВСУ 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог позивача - на 92% (59784,1 х 100 :64960,08 = 92), з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції - 1472 грн (1600 х 92% :100= 1472) та за розгляд в апеляційній інстанції - 1619,2 грн (1760 х 92 : 100 = 1619,2), а всього 3091,2 грн (1472+ 1619,2 =3091,2).

Керуючись ст.141,367, 374, 376 ч.1 п.4, ст.381- 384, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Новгород - Сіверського районного суду Чернігівської області від 02 листопада 2017 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 12.01.2012 в сумі 59784,10 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 3909,44 грн , заборгованості за відсотками за період з 31.08.2014 по 31.07.2017 - 52551,61 грн, штрафу - 500 грн (фіксована частина) та 2823,05 грн (процентна складова).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції 1472 грн, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 1619,2 грн, а всього 3091,2 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України

Головуючий:Судді: