Справа № 345/2347/17
Провадження № 22-ц/4808/116/18
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Мельник О.В.,

за участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення та визначення порядку користування квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Якимівим Р.В.07 серпня 2018 року в м. Калуш, Івано-Франківської області, повний текст якого складено 17 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Згідно абзацу третього пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.6 статті 147 закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України справу за єдиним унікальним номером № 345/2347/17 передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Івано-Франківським апеляційним судом.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала позов до ОСОБА_1, мотивуючи його тим, що є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1. Іншим співвласником квартири є ОСОБА_1, який постійно проживає у даній квартирі. Відповідач чинить їй перешкоди в користуванні житлом, не пускає до квартири та не дає ключів від вхідних дверей. Оскільки добровільно врегулювати спір відповідач не бажає, позивач просить вселити її в квартиру та визначити порядок користування вказаним житлом.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 07 серпня 2018 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1. Визначено порядок користування квартирою, а саме: виділено ОСОБА_4 у користування кімнату площею 17,4 кв.м. (зазначену в технічному паспорті під №7); виділено ОСОБА_1 у користування кімнату площею 12,6 кв.м. (зазначену в технічному паспорті під № 6); залишено в спільному користуванні кімнату площею 12,5 кв.м. (зазначену в технічному паспорті під № 5), кухню, ванну кімнату, туалет, коридор. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необгрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апелянт зазначає, що суд порушив право відповідача на справедливий суд, розглянув справу без його участі, чим позбавив права надати пояснення та заявити клопотання, що призвело до неправильного вирішення справи.

Суд неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, а саме не з»ясовано яким чином відповідач створював перешкоди позивачу у користуванні майном, у який саме час, наявність між сторонами конфліктів, чи мала місце домовленість між сторонами про порядок володіння та користування спірною квартирою.

Апелянт зазначає, що оскільки факт перешкоджання у користуванні позивачем квартирою є недоведеним та таким, якого не було в дійсності, і він фактично не заперечував проти вселення до квартири, тому відповідно і відсутнє порушення права позивача, а отже і підстави для задоволення позову.

Суд, вважаючи прийнятним варіант щодо користування житлом, запропонований позивачем, незаконно порушив рівність прав власників на нерухоме майно. Так, суд не врахував, що наявна можливість здійснити такий порядок користування квартирою, який би забезпечував рівноправність у користуванні майном між сторонами, надавши при цьому право користування позивачу, площею 12,6 м2, відповідачу кімнату 12,5 м2, а все інше, включаючи найбільшу кімнату, у спільне користування. При такому розподілі практично зберігається рівність власників квартири (по 50 %майна).

Просив рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково. Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, а саме виділити ОСОБА_4 у користування кімнату, площею 12,6 м2, зазначену у технічному плані під №6; виділити ОСОБА_1 кімнату, площею 12,5 м2, зазначену у технічному плані під №5, залишити у спільному користуванні кімнату, площею 17,4 м2, зазначену в технічному плані №7, кухню, ванну кімнату,туалет, коридор. В решті позовних вимог відмовити.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась, що відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення апелянта, представників апелянта та позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її частково обгрунтованою, виходячи з таких підстав.

В силу ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що в порядку поділу майна подружжя рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.09.2007 року, яке набрало законної сили, визнано право власності по ? частці на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем та відповідачем. (а.с. 28-29)

Так, ОСОБА_4 є власником 1/2 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1, іншим співвласником квартири, якому належить 1/2 частка, є ОСОБА_1, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації №19998581 від 26.08.2008 року та №18084174 (а.с.3, 27).

За даними технічного паспорта, що містяться в технічному паспорті, квартира складається з житлової кімнати площею 12,5 кв.м. (№ 5), житлової кімнати площею 12,6 кв. м. з балконом 2,0 м.кв. (№ 6), житлової кімнати площею 17,4 м.кв. з балконом 2,0 м.кв. (№ 7), кухні площею 8,6 кв.м. (№4), ванної кімнати площею 2,6 кв.м. (№ 2), туалету площею 1,0 кв.м. (№3), коридору площею 13,2 м.кв. (№1). Кімнати є окремими. (а.с.4-5)

06 червня 2017 року зверталась до КП «ЖЕО №1» із заявою, в якій просила направити комісію для фіксації обстановки в квартирі на час її вселення, оскільки інший співвласник квартири ОСОБА_1 чинить їй перешкоди, а також до Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області про вжиття заходів для припинення протиправної поведінки ОСОБА_1 щодо неї та недопущення порушення громадського порядку (а.с.6,8)

Листом КП «ЖЕО №1» від 07.06.2017 відмовлено у вирішенні даного питання та рекомендовано ОСОБА_4 звернутися до правоохоронних органів чи суду. (а.с. 7)

У відповіді Калуського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області від 21.06.2017 року, адресованій ОСОБА_4, зазначено, що в ході проведення перевірки встановлено, що факти, наведені у зверненні останньої, а саме підтвердився факт створення перешкод у вільному доступі до квартири, однак не підтвердились словесні погрози з боку ОСОБА_1 За фактом словесних погроз, які не супроводжувались реальними діями ОСОБА_1 винесено офіційне застереження про недопустимість надалі вчинення антигромадської поведінки. З метою усунення перешкод у доступі до помешкання та користуванні квартирою рекомендовано звернутися до суду. (а.с.9)

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.383, 358 ЦК України, встановивши факт створення позивачкою перешкод відповідачу як співвласнику 1/2 частини квартири, дійшов висновку про наявність підстав для вселення ОСОБА_4 у квартиру із визначенням порядку користування, а саме виділити ОСОБА_4 у користування кімнату площею 17,4 кв.м. (зазначену в технічному паспорті під №7); виділити ОСОБА_1 у користування кімнату площею 12,6 кв.м. (зазначену в технічному паспорті під № 6); залишити в спільному користуванні кімнату площею 12,5 кв.м. (зазначену в технічному паспорті під № 5), кухню, ванну кімнату, туалет, коридор.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позову про вселення ОСОБА_4 Проте, при визначенні порядку користування квартирою суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки відступився від рівності часток співвласників у праві власності на майно, не дотримавшись балансу інтересів позивача та відповідача.

Згідно ст.ст.4,13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно зі ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

В силу ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом.

Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 9 ЖК України визначені житлові права громадян, зокрема, частиною 4, 5 вказаної статті встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

За змістом ч. 1, 2 ст. 355, ч.1 статті 356 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Положеннями частин 1, 3, 4 ст. 358 Цивільного кодексу України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості надання йому у користування приміщення яке б відповідало розміру його частки (надання меншої кімнати) він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість.

Отже, у зв'язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач не має доступу до квартири, що не заперечується і відповідачем у суді апеляційної інстанції, оскільки він змінив замок на вхідних дверях квартири, тому висновок суду про наявність перешкод для позивача у реалізації свого права на проживання у квартирі є вірним.

Доводи апелянта про те, що він не створював перешкод для позивача щодо вселення у квартиру не заслуговують на увагу, так як ним не представлено жодних доказів, які б свідчили про те, що його поведінка щодо володіння, користування і розпорядження спільною квартирою узгоджувалася з позивачем по справі, як із співвласником

Крім того, очевидним є те, що рішення суду про порядок користування квартирою не може підмінити собою їх домовленість при її наявності. Але водночас, при виникненні спірної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить частка у праві власності на це майно. Поняття ідеальної або реальної частки повинно застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Оскільки спірні правовідносини визначення порядку користування квартирою, яка належить двом співвласникам у рівних частках (по ?) і такий правовий режим майна зберігається, суд повинен був виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Таким чином, оскільки відповідач користується житловою кімнатою площею 12,5 м2, (зазначену у технічному паспорті на плані квартири під №5), а у квартирі наявна житлова кімната, наближена за площею до кімнати, якою користується відповідач, тобто кімната, площею 12,6 м2 (зазначену у технічному паспорті на плані квартири під №6), тому ці кімнати слід виділити відповідачу і позивачу у користування. Житлову кімнату площею 17,4кв.м. (зазначену в технічному паспорті на плані квартири під № 7), кухню, ванну кімнату, туалет, коридор (зазначені в технічному паспорті на плані квартири відповідно під № №4,2,3,1) слід залишити у спільному користуванні. Такий порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників.

Встановлено, що відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому суд помилково стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1280 грн, оскільки в матеріалах справи наявне посвідчення ОСОБА_1 (а.с.39)

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-VIII (набрав чинності з 01 вересня 2015 року) внесені зміни, зокрема, у статтю 5 Закону України «Про судовий збір»(пільги щодо сплати судового збору), а саме: відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов'язаних з порушенням їхніх прав.

Зазначена норма статті даного Закону не містить посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також прямо та чітко не зазначає, що справа має стосуватись прав саме позивача, що має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру такого права та підстав його порушення.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає за необхідне компенсувати ОСОБА_4 за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 1280 грн згідно квитанції №90 від 03.07.2017 року (а.с.1)

Доводи апеляційної скарги про порушення судом права відповідача на участь у судовому засіданні - безпідставні, оскільки ОСОБА_1 16 червня 2018 року був повідомлений судом про розгляд справи 07 серпня 2018 року, про свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. (а.с.108)

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в цілому підлягає зміні, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права. Його слід скасувати в частині визначення порядку користування квартирою і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково. Виділити ОСОБА_4 у користування кімнату, площею 12,6 м2 (зазначену у технічному паспорті на плані квартири під №6), виділити ОСОБА_1 кімнату, площею 12,5 м2, (зазначену у технічному паспорті на плані квартири під №5), залишити в спільному користуванні кімнату площею 17,4кв.м. (зазначену в технічному паспорті на плані квартири під № 7), кухню, ванну кімнату, туалет, коридор (зазначені в технічному паспорті на плані квартири відповідно під № №4,2,3,1). Рішення Калуського міськрайонного суду від 07 серпня 2018 року в частині вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 07 серпня 2018 року змінити, скасувавши його в частині визначення порядку користування квартирою та стягнення судових витрат.

В цій частині ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про вселення та визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 задовольнити частково.

Виділити ОСОБА_4 у користування кімнату, площею 12,6 м2 (зазначену у технічному паспорті на плані квартири під №6), виділити ОСОБА_1 кімнату, площею 12,5 м2, (зазначену у технічному паспорті на плані квартири під №5), залишити в спільному користуванні кімнату площею 17,4кв.м. (зазначену в технічному паспорті на плані квартири під № 7), кухню, ванну кімнату, туалет, коридор (зазначені в технічному паспорті на плані квартири відповідно під № №4,2,3,1).

Рішення Калуського міськрайонного суду від 07 серпня 2018 року в частині вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2) за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подачу позову у розмірі 1280 (тисячу двісті вісімдесят) гривень згідно квитанції № 90 від 03 липня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2018 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський