АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/796/7558/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/13338/16-ц

06 вересня 2018 року Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Пікуль А.А.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Грегуль О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації про визнання заяви про приватизацію недійсною, скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності,-

в с т а н о в и в :

31 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив на підставі ст. 225 ЦК України визнати його заяву до Відділу приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 березня 2012 року про передачу у власність квартири за адресою: АДРЕСА_1 недійсною, скасувати розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 03 квітня 2015 року № 285 &q?ін;Про приватизацію житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1;, визнати недійсним свідоцтво про право власності від 03 квітня 2012 року на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтував тим, що в момент підписання ним заяви до Відділу приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 березня 2012 року про передачу у власність квартири АДРЕСА_1 він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно, видане в подальшому розпорядження Відділу приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 03 квітня 2015 року № 285 &q?ні; Про приватизацію житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1; та свідоцтво про право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в рівних долях також є недійсними.

Рішенням Деснянського районного суд м. Києва від 03 липня 2018 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання заяви недійсною, скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 02 серпня 2018 року представник позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Деснянського районного суд м. Києва від 03 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи. Зазначає, що при ухваленні рішення суд не повністю з&quщо;ясував обставини, що мають значення для справи та не дав їм відповідну правову оцінку. Зокрема, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 з підстав пропуску ним строку позовної давності, суд першої інстанції не врахував, що, відповідно до вимог ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа дізналась або могла дізнатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд не надав належної оцінки доводам позивача про те, що про своє порушене право він дізнався в 2015 році, коли відповідач видав на його ім&qu15;я довіреність від 24 лютого 2015 року та надав повноваження для продажу його частини квартири і показав правовстановлюючі документи на квартиру. Звернувшись до суду з позовом 31 жовтня 2016 року, позивач не пропустив встановленого законом трирічного строку позовної давності, а тому висновки суду про відмову в позові з цих підстав є безпідставними. Не відповідає вимогам процесуального права і висновок суду першої інстанції про можливість закінчення розгляду справи без допиту ще двох експертів, які складали висновок судової психіатричної експертизи № 24 від 16 січня 2018 року- ОСОБА_12 та ОСОБА_7, так як експерти у своєму висновку надали відповіді не на всі поставлені перед ними питання. Для отримання відповіді на ці питання представник позивача і заявив клопотання про допит експертів в судовому засіданні. В судове засідання з&q? с;явився та був допитаний лише один експерт - ОСОБА_8 відмова позивача від частини клопотання свого адвоката та закінчення розгляду справи без допиту в судовому засіданні ще двох експертів призвело до неповноти дослідження доказів у справі, невірної оцінки вказаних доказів та ухвалення необгрунтованого рішення, що суперечить вимогам ст. 263 ЦПК України.

У поданому 28 серпня 2018 року відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації Зелінська Надія Миколаївна проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає їх безпідставними. Зазначає, що рішення суду постановлено на підставі повно та об&quсу;єктивно досліджених у справі доказів, належної правової оцінки цих доказів, є обгрунтованим та законним. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?я ;Голос України&q?пу; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України № 2147 - VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_3 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах сина ОСОБА_5 в судове засідання не з&q?ік;явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації Зелінська НадіяМиколаївна в судове засідання не з&quНа;явилась, про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку, у відзиві на апеляційну скаргу просила суд розглядати справу у її відсутність, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, 29 квітня 2011 року ОСОБА_2 на сім&qu20;ю у складі чотирьох осіб: його самого, ОСОБА_10 (дружини), ОСОБА_4 (сина), ОСОБА_5 (онука), ОСОБА_11 (дружини сина), Деснянською районною в м.Києві державною адміністрацією було видано ордер № НОМЕР_1 серія Б на право зайняття двохкімнатної квартири АДРЕСА_1.

28 березня 2012 року ОСОБА_2 та члени його сім'ї : син ОСОБА_4, онук ОСОБА_5-2000 року народження та невістка ОСОБА_11 звернулись до Органу приватизації Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації з письмовою заявою про передачу їм безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Дружина ОСОБА_2 ОСОБА_10 подала письмову заяву, в якій не заперечувала проти приватизації квартири АДРЕСА_1 членами її сім&qu п;ї: ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Крім вказаних заяв до органу приватизації були надані: довідка ЖЕК-318 КП &q?ри; Дирекція з обслуговування державного житлового фонду Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, відповідно до якої в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано з 12 травня 2011 року та проживає чотири особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4 Нікіта-2000 року народження та ОСОБА_11; копія ордера на вказану квартиру, копії паспортних даних повнолітніх членів сім&q?оп;ї та копія свідоцтва про народження ОСОБА_5; копія посвідчення інваліда війни 1 групи на ім&q?оп;я ОСОБА_2.

Розпорядженням органу приватизації Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 03 квітня 2012 року № 285 прохання наймача ОСОБА_2 про передачу квартири АДРЕСА_1 задоволено і вказану квартиру передано у спільну ( сумісну або часткову) власність на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до свідоцтва про право власності від 03 квітня 2012 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4 Нікіті в рівних долях.

Відповідно до розписки позивача від 13 квітня 2012 року, він отримав свідоцтво про право власності на житло і технічний паспорт та зобов'язався зареєструвати зазначені документи в БТІ м. Києва.

24 квітня 2012 року відбулася державна реєстрація права власності на вказану квартиру в Київському БТІ - по 1/3 частині квартири за кожним із співвласників.

31жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання заяви про приватизацію недійсною, скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру.

Відмовляючи в задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_2, суд 1-ї інстанції посилався на відсутність доказів того, що в момент подання заяви про приватизацію квартири позивач не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, а тому відсутні визначені ст. 225 ЦК України підстави для визнання цієї заяви недійсною, скасування розпорядження про приватизацію квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об&q?нс;єктивного встановлення дійсних обставин справи, наданих сторонами доказів, яким судом було надано вірну правову оцінку, з огляду на наступне .

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;6) як розподілити між сторонами судові витрати;7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

У відповідності до ст.3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 6статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі п.2 ч.1 ст.145 ЦПК України ( в редакції станом на день призначення експертизи 12 травня 2017 року) для визначення психічного стану особи призначення експертизи є обов'язковим.

Згідно вимог п.2 ч.1 ст.105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов&qu Ц;язковим за клопотання хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

На виконання вказаних вимог закону, за клопотанням представника позивача ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12 травня 2017 року у справі було призначено судову психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 24 від 16 січня 2018 року, ОСОБА_2 на момент підписання заяви на приватизацію квартири АДРЕСА_1 ( 28 березня 2012 року) страждав на органічне ураження головного мозку судинного генезу ( гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дискуляторна енцефалопатія) із психоорганічним синдромом. На даний час він в повній мірі усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

ОСОБА_2 у період підписання ним заяви на приватизацію спірної квартири 28 березня 2012 року за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

ОСОБА_2 у момент підписання заяви на приватизацію спірної квартири від 28 березня 2012 року страждав на органічне ураження головного мозку судинного генезу ( гіпертонічна хвороба, церебральний атеросклероз, дискуляторна енцефалопатія) із психоорганічним синдромом. За своїм психічним станом він усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними.

Висновок судово-психіатричної експертизи № 24 від 16 січня 2018 року підписали лікарі судово-психіатричні експерти: ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

Допитаний в судовому засіданні за клопотанням представника позивача експерт ОСОБА_8 підтримав висновок. Експерти ОСОБА_12 та ОСОБА_7 в судове засідання не з&q?ом;явилсь, позивач просив суд закінчувати розгляд справи без допиту цих експертів.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з вимогами ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що, з урахуванням наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 про те, що у період підписання ним заяви на приватизацію квартири АДРЕСА_1 28 березня 2012 року він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними та про відсутність правових підстав для скасування розпорядження про приватизацію вказаної квартири і визнання недійсним свідоцтва про право власності на неї.

Відповідно до вимог ч.2, 4 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення сіх процесуальних прав та обов&quуч;язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов&quuo;язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З матеріалів справи вбачається, що клопотання представника позивача ОСОБА_3 про виклик в судове засідання і допит експертів ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8 судом було задоволено 20 березня 2018 року. Через неявку експертів у зв&q?но;язку з їх зайнятістю за місцем роботи, розгляд справи неодноразово відкладався. 21 травня 2018 року в судове засідання з&q?оз;явився і був допитаний експерт ОСОБА_8 Експерти ОСОБА_12 та ОСОБА_7 в судове засідання не з&qu П;явились. В судовому засіданні 03 липня 2018 року позивач ОСОБА_2 в присутності свого представника ОСОБА_3 просив закінчувати розгляд справи та не викликати експертів. Таке клопотання позивача було судом задоволено, позивач діяв в межах свої процесуальних прав, а тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції, при вирішенні вказаного процесуального питання, вимог закону, колегія суддів вважає безпідставними.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання заяви недійсною, скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності з підстав пропуску позивачем трирічного строку позовної давності з урахуванням поданої його представником заяви про застосування строку позовної давності з наступних підстав.

Відповідно до роз&qust;яснень, викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від18 грудня 2009 року &q?их; Про судове рішення&q?ум;, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

З урахування того, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив позивачу у задоволенні його позову у зв&quпе;язку з його недоведеністю, то відмова в задоволенні цього ж позову з підстав пропуску позивачем загального строку позовної давності не грунтується на вимогах процесуального закону, а тому доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду в частині застосування строку позовної давності є частково обгрунтованими і рішення суду в цій частині необхідно змінити, виключити з мотивувальної частини рішення висновок про відмову в позові за спливом позовної давності.

В іншій частині рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суд м. Києва від 03 липня 2018 року змінити, виключити з мотивувальної частини рішення висновок про відмову в позові за спливом позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядкудо Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2018 року.

Головуючий: Судді: