Постанова

Іменем України

12 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 638/16054/16-ц

провадження № 61-476св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги, - ОСОБА_5,

третя особа - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року у складі судді Шишкіна О. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у жовтні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, просила суд стягнути з ОСОБА_4 на її користь відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі 889 103, 60 грн, моральної шкоди - 500 000, 00 грн, здійснити розподіл судових витрат.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 23 вересня 2015 року ОСОБА_4, керуючи транспортним засобом марки Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1, на вулиці Отакара Яроша у м. Харкові, порушив вимоги пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, здійснив зіткнення з автомобілем марки Porsche Panamera, реєстраційний номер НОМЕР_2, яким вона, ОСОБА_3, керувала, внаслідок чого належний їй автомобіль пошкоджено.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року визнано, що винним у скоєнні ДТП є ОСОБА_4 Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_4, закрито у зв'язку з закінченням строку притягнення особи до адміністративної відповідальності. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року змінено; виключено з мотивувальної та резолютивної частин постанови суду першої інстанції висновки щодо визнання та доведеності вини ОСОБА_4 у скоєнні ДТП. В іншій частині постанова суду першої інстанції залишена без змін.

Згідно з висновком судового експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 05 квітня 2016 року № 9450 розмір завданої шкоди власнику транспортного засобу марки Porsche Panamera становить 889 103, 60 грн, розмір завданої моральної шкоди ОСОБА_3 визначено в 500 000, 00 грн.

Правовими підставами позову ОСОБА_3 зазначила положення статей 16, 22, 23, 1166, 1187, 1188 ЦК України.

ОСОБА_5 у лютому 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 430 959, 98 грн на відшкодування завданої майнової шкоди.

ОСОБА_5 обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що належний їй на праві власності автомобіль марки Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_4, під час зіткнення із автомобілем Porsche Panamera, реєстраційний номер НОМЕР_2, яким керувала ОСОБА_3, перебував у нерухомому стані. Зважаючи на наведене, ОСОБА_5 вважала, що особою, яка перебувала за кермом її автомобіля, не здійснювалась діяльність, що становить джерело підвищеної небезпеки, на відміну від діяльності ОСОБА_3, яка у момент настання дорожньо-транспортної пригоди керувала транспортним засобом, що перебував у русі.

Правовими підставами позову ОСОБА_5 зазначила правила статті 1187 ЦК України.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2017 року позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення відшкодування майнової шкоди об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю, судом стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 889 103, 60 грн, на відшкодування моральної шкоди - 500 000, 00 грн. Суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 6 890, 00 грн. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду обґрунтовувалось тим, що суд першої інстанції встановив вину ОСОБА_4 у настанні дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів Mercedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1, та Porsche Panamera, реєстраційний номер НОМЕР_2. Зважаючи, що належний ОСОБА_3 автомобіль було відчужено, відшкодуванню підлягає різниця між ринковою вартістю пошкодженого автомобіля до і після дорожньо-транспортної пригоди. За таких обставин суд першої інстанції вважав заявлений позивачем до відшкодування розмір майнової шкоди обґрунтованим. Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, спричинених в результаті дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції вважав обґрунтованим розмір моральної шкоди, заявлений позивачем до стягнення з відповідача. За висновками суду, встановлення вини ОСОБА_4 у настанні дорожньо-транспортної пригоди є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_5

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, у своєму рішенні зазначив, що ухвалене рішення є законним і обґрунтованим. На переконання суду апеляційної інстанції, доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення розміру моральної шкоди не ґрунтуються на законі, оскільки сам ОСОБА_4 рішення в цій частині не оскаржив. Посилання на неповне з'ясування обставин в частині визначення розміру майнової шкоди відхилені у зв'язку з тим, що під час досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000389 за фактом зіткнення автомобілів сторін, призначалася відповідна експертиза, якою встановлено розмір завданої майнової шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Заявник посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статей 22, 23, 1166, 1167, 1187 ЦК України щодо визначення підстав відшкодування майнової та моральної шкоди. Судами з порушенням правил статті 22 ЦК України визначено розмір відшкодування майнової шкоди, який не обґрунтовано судами. Стягуючи з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000, 00 грн, суд першої інстанції не навів будь-яких доказів, які б свідчили про характер та обсяг страждань позивача, що був би співмірним визначеному судом розміру відшкодування моральної шкоди.

Крім того, на переконання заявника, апеляційний суд не з'ясував, чи існували підстави для виникнення обов'язку у ОСОБА_4 відшкодовувати шкоду. Судами не досліджено й не з'ясовано існування причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою ОСОБА_4 та завданням пошкоджень автомобілю позивача, не надано оцінки висновку судової експертизи в частині порушень організації безпеки дорожнього руху на ділянці дороги, де відбулась ДТП. Зважаючи на наведене, заявник вважає, що суди зобов'язані були проаналізувати безпосередній причинно-наслідковий зв'язок між ДТП, діями відповідача, зокрема врахувати факт перебування його автомобіля у нерухомому стані на момент ДТП, а також обставинами організації безпеки дорожнього руху Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі». Суди не надали належної оцінки усім фактичним обставинам справи, що свідчить про неповне з'ясування судом обставин справи, що призвело до неправильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій. Додатково заявник зазначає, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про проведення повторної судової експертизи, а також порушив право заявника на правову допомогу, не задовольнивши клопотання про відкладення розгляду справи з метою укладення договору про правову допомогу з адвокатом.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_5, оскаржувані судові рішення залишити без змін. Зазначає, що ОСОБА_4 не оскаржував судові рішення в апеляційному та касаційному порядку, а тому погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій. ОСОБА_5 не є учасником ДТП, а тому не може оскаржувати рішення судів в частині первісного позову. Під час розгляду справи в суді першої інстанції сторонам у справі роз'яснено право заявляти клопотання та подавати докази у справі, заявник та відповідач на момент розгляду справи не ставили під сумнів висновки експертизи, за якими винною особою у вчиненні ДТП є ОСОБА_4 Додатково ОСОБА_3 зазначає про існування іншої цивільної справи № 644/6758/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення не відповідають, а тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди першої та апеляційної інстанцій за результатами розгляду справи та вирішення спору зробили висновок, що 23 вересня 2015 року з вини ОСОБА_4, який, керуючи автомобілем Mersedes-Benz, реєстраційний номер НОМЕР_1, на вулиці Отакара Яроша в м. Харкові, виїхав на зустрічну смугу руху та допустив зіткнення з автомобілем Porsche Panamera, державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Відповідно до висновку судового експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса від 03 лютого 2016 року № 9465/9466/9467/521/522 від дій водія ОСОБА_3 не залежала технічна можливість виникнення цієї ДТП та в її діях не встановлено невідповідності Правилам дорожнього руху України, які б знаходились з технічної точки зору в причинному зв'язку з виникненням ДТП; оскільки водій ОСОБА_4 перед виконанням маневру, повороту ліворуч, не переконався в тому, що це буде безпечним й не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та не надав дорогу автомобілю Porsche Panamera, реєстраційний номер НОМЕР_2, що рухався в зустрічному напрямку, допустив з ним зіткнення, то дії водія ОСОБА_4 не відповідають вимогам пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху, з технічної точки зору знаходились в причинному зв'язку з виникненням ДТП.

Постановою старшого слідчого відділу ДТП Слідчого управління Головного управління національної поліції в Харківській області Національної поліції України від 19 травня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000389 від 24 вересня 2015 року закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв'язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року визнано, що винним у скоєнні ДТП є відповідач. Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП стосовно ОСОБА_4, закрито у зв'язку з закінченням строку притягнення його до адміністративної відповідальності. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2016 року змінено; виключено з мотивувальної та резолютивної частин постанови суду першої інстанції висновки щодо визнання та доведеності вини ОСОБА_4 у скоєнні ДТП. В іншій частині постанова суду першої інстанції залишена без змін.

Внаслідок ДТП автомобіль позивача зазнав механічних пошкоджень, розмір завданої майнової шкоди становить 889 103, 60 грн, що з'ясовано на підставі висновку судового експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М. С. Бокаріуса від 05 квітня 2016 року № 9450, проведеного за матеріалами здійсненого досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000389 від 24 вересня 2015 року.

Внаслідок ДТП, спричиненої ОСОБА_4, позивачу завдано легкі тілесні ушкодження (висновок судово-медичної експертизи від 09 грудня 2015 року 35279-АЯ/15, матеріали кримінального провадження № 0000389, том 1, а.с. 209-211), а саме: синці, закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку з лікворно-гіпертензивним, вестибуло-атаксичним, астено-невротичним синдромом. Крім того, суди врахували та визнали обґрунтованими твердження позивача, що у зв'язку із наведеними обставинами змінився нормальний уклад її життя, вона перебувала у нервовій напрузі, була змушена витрачати час на відновлення пошкодженого автомобіля.

Щодо відшкодування майнової шкоди

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За правилами частин першої та другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини п'ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про відшкодування майнової шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій вважали доведеними наявність вини ОСОБА_4 у настанні ДТП, а також факт дотримання Правил дорожнього руху іншим учасником пригоди, ОСОБА_3, на підставі висновку комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної експертизи, дорожньо-технічної та фототехнічної експертизи і експертизи матеріалів та засобів відео-, звукозапису, що складено судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса від 03 лютого 2016 року № 9465/9466/9467/521/522.

В оцінці дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо оцінки зібраних у справі доказів Верховний Суд врахував, що експертне дослідження у цій цивільній справі під час її розгляду судом не призначалося та не проводилося. У матеріалах справи наявні виключно копії висновків судових експертиз, призначених слідчим під час здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, відомості про яке внесено 24 вересня 2015 року до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000389. Такі докази у їх сукупності не були досліджені та оцінені судом під час кримінального провадження, а відповідно не могли бути беззастережно прийнятими до розгляду у цивільній справі. Докази, зібрані в одній справі, без їх належної оцінки відповідним судом не можуть мати беззастережне доказове значення під час вирішення іншої справи. Досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами)не завершилось судовим розглядом, зібрані під час досудового розслідування докази не були піддані аналізові й не оцінені судом, не зроблено висновки щодо достовірності проведення судових експертиз та їх результатів у сукупності з іншими доказами, результати такого аналізу та дослідження не знайшли свого викладу у відповідному акті правосуддя.

Судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що постанови слідчих органів відповідно до статей 61 ЦПК України 2004 року, статті 82 ЦПК України не мають преюдиціального значення, а тому факти і правовідносини, встановлені постановою слідчих органів, не є обов'язковими для суду, що здійснює розгляд цивільної справи.

Висновок експертизи може бути відповідним доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною (зокрема, як додаток до позовної заяви), тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися судом виключно як письмовий доказ, що підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, враховуючи характер матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про призначення проведення судової експертизи.

Зважаючи на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили обставини ДТП належним чином та у повному обсязі на підставі зібраних доказів у справі, не з'ясували існування причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та організацією безпеки дорожнього руху, взаємозв'язку цих обставин. Також суди не надали оцінку наявності протиріч у висновку судової експертизи, проведеної під час досудового розслідування, зокрема, не дали оцінки твердженню заявника, що автомобіль під керуванням ОСОБА_4 перебував на момент настання ДТП у нерухомому стані та, як наслідок, судом не роз'яснено право заявити клопотання про призначення судової експертизи у цій справі.

Зважаючи на наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам законності й обґрунтованості, оскільки суди не дослідили зібрані докази, не надали їм оцінки та не здійснили їх системний аналіз. Судом не наведено, які докази відхилено, не зазначено мотивів відхилення таких доказів.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Задовольняючи у повному обсязі позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000, 00 грн, суди вважали факт завдання моральної шкоди позивачу доведеним та обґрунтованим й співмірним розмір такого відшкодування.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками, вважає їх передчасними, необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на припущеннях. Підставами відшкодування моральної шкоди суди вважали отримання внаслідок ДТП ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень. Доводи позивача про перебування у нервовій напрузі, витрачання часу на відновлення пошкодженого автомобіля суд оцінив та вважав встановленими відповідні обставини виключно на підставі непідтверджених пояснень позивача, не перевіривши їх відповідними та належними доказами. Такі висновки суду також є передчасними, оскільки обставини не можуть вважатися встановленими, оскільки ґрунтуються на припущеннях, що не були підтверджені доказами під час розгляду справи судом.

Відповідно, не дослідивши наявні у справі докази та не встановивши на їх підставі відповідні обставини, суди помилково вирішили питання розподілу тягаря доведення між учасниками справи, оскільки за загальним правилом частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а так само за умови доведення факту її завдання в результаті протиправних дій особи, обґрунтування її розміру, причинного зв'язку між протиправними діями заподіювача та негативними наслідками в немайновій сфері особи, якій таку шкоду завдано.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов переконання, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині наявності підстав для відшкодування моральної шкоди є передчасними, оскільки є взаємопов'язаними із об'єктивним встановлення обставин ДТП, винної особи, причинно-наслідкового зв'язку тощо.

Під час нового розгляду справи судам необхідно врахувати правила статей 23, 1167 ЦК України щодо визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Зокрема того, що розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги добросовісності, розумності та справедливості.

Щодо дотримання вимог процесуального закону під час розгляду та обґрунтованості відхилення клопотання про проведення повторної судової експертизи

В оцінці доводів касаційної скарги про відхилення апеляційним судом клопотання про проведення повторної судової експертизи Верховний Суд врахував, що за правилами частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відмовляючи у задоволенні такого клопотання, апеляційний суд виходив з помилкової оцінки такої вимоги, оскільки судова експертиза у цивільній справі не призначалася й не проводилась, а тому вирішення питання про проведення судової експертизи як повторної є невірними. Натомість, розглядаючи в апеляційному порядку цивільну справу, апеляційний суд не встановив порушень, допущених судом першої інстанції, зокрема щодо роз'яснення права особам заявити клопотання про проведення судової експертизи, та з'ясував, чи були наявні об'єктивні перешкоди, в силу яких ОСОБА_5 не заявила клопотання про проведення судової експертизи у суді першої інстанції. Суд зобов'язаний був враховувати, що підстави призначення проведення судової експертизи у справі вперше та повторної експертизи є відмінними.

Щодо права ОСОБА_5 на оскарження рішення в частині первісного позову

Оцінюючи доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 щодо того, що ОСОБА_4 не оскаржував судові рішення в апеляційному та касаційному порядку, а тому погодився з ними, ОСОБА_5 не є учасником ДТП, а тому не має права на оскарження рішення суду першої інстанції, залишеного без змін постановою апеляційного суду, в частині вимог первісного позову, Верховний Суд відхиляє їх.

Верховний Суд враховує, що за правилами частини першої статті 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що ОСОБА_5 є учасником справи в статусі третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору, тобто у процесі має статус позивача, рішення судів в частині вирішення первісного позову також стосується її прав та інтересів як власника автомобіля, за участю якого сталася ДТП, а тому заявник має право на касаційне оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій повністю.

Щодо права заявника на правову допомогу

ОСОБА_5 зазначає, що апеляційний суд порушив її право на правову допомогу, не задовольнивши її клопотання про відкладення розгляду справи для укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом, оскільки попередній представник у зв'язку зі змінами у законодавстві не мав права представляти інтереси заявника.

В оцінці таких доводів Верховний Суд враховує положення статей 59, 131-2 Конституції України, відповідно до яких кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

При цьому за пунктом 11 Розділу «Перехідні положення» Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року.

Враховуючи, що станом на 20 грудня 2017 року (день подання клопотання про відкладення розгляду справи та постановлення ухвали апеляційним судом) не застосовувалося правило про виключне право на представництво інтересів особи у суді апеляційної інстанції адвокатом, тому висновок апеляційного суду про відсутність підстав для відкладення розгляду справи є обґрунтованим.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, а також до набрання чинності новою редакцією ЦПК України ОСОБА_5 брала участь у розгляді справи через свого представника, а тому її право на правову допомогу не було порушено.

Узагальнені висновки оцінки касаційної скарги

Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з порушенням норм процесуального права, не дослідили зібрані докази у справі, не надали їм належної оцінки, не навели мотивів врахування одних доказів та відхилення інших, а тому постановлені судові рішення не відповідають критеріям обґрунтованості та правомірності, висновки, які вони зробили, є передчасними. Враховуючи, що усунути допущені порушення Верховний Суд не вправі через обмеження, запроваджені законом, справедливим та підставним є направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик