Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 757/31757/15-ц

провадження № 61-15463св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року у складі судді Писанця В. А. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що 07 березня 2013 року він надав у борг ОСОБА_5 кошти в сумі 15 000,00 доларів США, які вона зобов'язалася повернути у строк не пізніше 10 липня 2013 року, пізніше він знову надав останній кошти вже в інших сумах по 5 000,00 доларів США, зі строком повернення до 20 серпня 2013 року та 01 січня 2014 року відповідно, про що відповідач власноручно написала розписки.

У зазначені в розписках строки відповідач кошти не повернула, на неодноразові звернення позивача з цього приводу не реагувала.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просив стягнути на свою користь із відповідача суму боргу за договорами позики в розмірі 25 000,00 доларів США, що в еквіваленті станом на 31 серпня 2015 року становить 529 625,00 грн, пеню в розмірі 293 658,93 грн, а також 3 % річних від простроченої суми в розмірі 26 423,21 грн та індекс інфляції - 382 410,52 грн, а всього 1 232 117,66 грн, а також відшкодувати суму завданої моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 1 232 117,66 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено факт отримання відповідачем у борг суми коштів у розмірі 25 000,00 доларів США, а тому у зв'язку із невиконанням договірних зобов'язань щодо повернення таких грошових коштів вони підлягають стягненню у судового порядку з урахуванням положень частини третьої статті 549 та частини другої статті 625 ЦК України. Крім того, суд дійшов висновку, що під час розгляду справи не встановлено обставин, що є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат відмовлено, у зв'язку з чим рішення щодо визначення суми заборгованості та судових витрат змінено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 849 707,14 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми боргу, з урахуванням пені та 3 % річних від простроченої суми боргу, апеляційний суд виходив із того, що відповідач, який погодився із умовами договору позики, повинен належним чином їх виконувати, а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки відповідно до закону. Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що положення частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначено в гривні, проте в цьому випадку ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 в борг кошти в іноземній валюті, а тому з відповідача не підлягають стягненню інфляційні втрати.

У липні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з неї суми боргу з урахуванням пені та 3 % річних від простроченої суми боргу, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Рішення судів в частині відмови у задоволенні позову до суду касаційної інстанції не оскаржуються, а тому не переглядаються Верховним Судом.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що суди не встановили фактичних обставин справи щодо передачі позивачем зазначених у розписці коштів та підписання відповідачем цих розписок, висновки судів про те, що відповідач не сплатила вартість експертизи і тому вона не була проведена, є передчасними, оскільки відповідача не було повідомлено про необхідність здійснення такої оплати. З метою усунення сумнівів щодо вчинення відповідачем підпису на розписках судам необхідно було призначити експертизу та відібрати у останньої вільні зразки підпису, що суди не зробили, чим порушили право відповідача на судовий захист.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу передано Верховному Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду першої інстанції у не скасованій частині та рішення апеляційного суду відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Верховним Судом переглядаються рішення лише в частині задоволення позовних вимог, а в частині відмови в задоволенні позову рішення не оскаржуються в касаційного порядку, а тому не є предметом перегляду Верховним Судом.

Судами установлено, що 07 березня 2013 року ОСОБА_4 надав у борг ОСОБА_5 кошти в сумі 15 000,00 доларів США, які вона зобов'язалася повернути у строк не пізніше 10 липня 2013 року, пізніше він також двічі надав останній кошти вже в інших сумах по 5 000,00 доларів США, строком повернення до 20 серпня 2013 року та 01 січня 2014 року, відповідно, про що відповідач власноручно написала розписки про отримання цих коштів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Розписки, які надані позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог, містять умови отримання ОСОБА_5 коштів у борг та зобов'язання їх повернути у визначені строки.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя стаття 549 ЦК України).

Відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, вона не виконала взятих на себе договірних зобов'язань та не повернула отримані в борг кошти відповідно до розписок, у зв'язку з чим повинна повернути суму боргу позивачу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми грошового зобов'язання та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання .

Звертаючись на суду із зазначеним позовом позивач надав розрахунок заборгованості, із зазначенням суми боргу, 3 % річних за прострочення грошового зобов'язання та пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, відповідач під час розгляду справи наведений розрахунок не спростувала.

Рішення судів у частині вирішення позовних вимог про стягнення індексу інфляції не переглядається.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не провели почеркознавчу експертизу, в результаті чого не встановили фактичних обставин справи щодо підписання відповідачем цих розписок, чим порушили її право на захист, не заслуговують на увагу, оскільки суди на підставі наявних в матеріалах справи доказах встановили фактичні обставини справи, а призначена судом першої інстанції експертиза не проведена у зв'язку із нездійсненням сплати половини її вартості та ненаданням експерту вільних зразків підпису відповідача.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що грошові кошти від позивача вона не отримувала та розписки не писала.

Інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, суди на підставі наданих сторонами доказів, повно та всебічно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні та обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам ЦПК України.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 березня 2017 року у не скасованій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик