Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 760/561/14-ц

провадження № 61-10536 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року у складі судді Лазаренко В. В. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Вербової І. М., Шахової О. В., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про зміну способу участі батька та баби у вихованні дитини.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з листопада 2006 року по лютий 2010 року вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилася дочка - ОСОБА_4, 08 червня

ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із нею.

З 2010 року між нею та відповідачами існує конфліктна ситуація щодо порядку зустрічей та спілкування з дитиною, яка неодноразово була предметом розгляду уповноважених держаних органів та суду.

Судовими рішеннями ОСОБА_2 у травні 2010 року було встановлено регламент зустрічей з дочкою кожного понеділка з 18:30 год. до

19:45 год. поза межами місця її проживання, та кожної неділі з 09:30 до

13:00 поза межами місця її проживання. ОСОБА_3, яка є бабою малолітньої дитини, встановлено порядок побачень з онукою ОСОБА_4 щонеділі, з 09:30 год. до 13:00 год.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 червня 2011 року зазначений вище порядок зустрічей ОСОБА_2 з дитиною змінено та встановлено новий, яким зустрічі ОСОБА_2 з дитиною були визначені щопонеділка та щочетверга з 18:30 год. до 20:00 год., та щонеділі з 10:00 до

19:00 год.

На час звернення з позовом до суду виникли підстави для перегляду регламенту побачень батька та баби з малолітньою дитиною, оскільки відповідачі чинять психологічний тиск на неї та на дочку, при зустрічах ведуть себе агресивно, незважаючи на небажання дитини вимагають проведення встановлених регламентом зустрічей, що негативно відображається на її здоров'ї.

Посилаючись на наведене, просила змінити регламент побачень батька ОСОБА_2 та баби ОСОБА_3 з малолітньою дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановивши їм графік зустрічей з дитиною щонеділі з 11:00 год. до 18:00 год. поза межами місця її проживання.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Змінено способи участі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з малолітньою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, визначені ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від

07 травня 2010 року, ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від

19 травня 2010 року та рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від

10 червня 2011 року.

Визначено способи участі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у вихованні малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у вигляді систематичних побачень щонеділі з 11:30 год. до 18:00 год. поза межами її місця проживання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі реалізують свої права на участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею у спосіб, який негативно випливає на її виховання дитини, що не відповідає її інтересам, а тому наявні підстави для зміни способів їх участі у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зміни способу участі батька та баби у вихованні дитини та спілкуванні з нею, є законним та обгрунтованим. Встановлений судом першої інстанції спосіб участі відповідачів у вихованні дитини відповідає її інтересам.

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва

від 13 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва

від 20 грудня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що оскаржувані судові рішення грунтуються на доводах ОСОБА_1, яка не була допитана судом в якості свідка. Крім того, суд першої інстанції безпідставно залишив без розгляду його клопотання про призначення у справі судово-психологічної експертизи, що обмежило його право на доведеність своєї позиції у суді, та не викликав у судове засідання і не допитав заявлених ним свідків. Суд апеляційної інстанції зазначених порушень норм процесуального права не виправив. Суди не урахували, що зменшення можливості батька бачитись із донькою суперечить положенням статті 141, частині другій статті 150, статті 153 СК України, частині третій статті 11, частині першій статті 2 Закону України «Про охорону дитинства». При цьому, безпідставно встановили один регламент побачень батька та баби з дитиною, не урахувавши різний характер відносин між батьком та дитиною, а також між бабою та дитиною.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 листопада 2006 року по 23 лютого 2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого 08 червня 2007 року народилася донька ОСОБА_4.

З 2010 року між сторонами існує конфлікт щодо порядку участі батька та баби дитини у її вихованні, які неодноразово були предметом розгляду уповноважених державою органів та суду.

Розпорядженням Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації від 05 лютого 2010 року № 68 встановлено регламент побачень батька дитини з малолітньою донькою ОСОБА_4 щомісяця: кожного понеділка та четверга з

17:00 год. до 18:30 год.; кожної неділі з 10:00 год. до 12:00 год.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 07 травня 2010 року визнано мирову угоду між сторонами, за умовами якої встановлено регламент побачень ОСОБА_2 з малолітньою донькою щомісяця кожного понеділка з 18:30 год. до 19:45 год. поза межами місця її проживання та кожної неділі з 09:30 год. до 13:00 год. поза межами місця її проживання.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 19 травня 2010 року визнано мирову угоду, за умовами якої встановлено порядок побачення ОСОБА_3 з онукою - щонеділі з 09:30 год. до 13:00 год. поза межами місця її проживання та матері.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 10 січня 2011 року встановлено регламент побачень ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_4: щомісяця, кожного понеділка та четверга з 18:30 год. до

20:00 год., та кожної неділі з 10:00 год. до 19:00 год. поза межами місця її проживання.

Судами попередніх інстанцій установлено, що малолітня ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_2 знаходиться під наглядом у дитячій клініці з дня народження і по теперішній час. Дитина оглянута 08 жовтня 2013 року психологом, який рекомендував провести декілька відвідувань дитячого психолога та консультацію у лікаря-психіатра.

З 07 жовтня 2013 по 25 жовтня 2013 року ОСОБА_4 пропускала навчальні заняття у школі через хворобу, 03 листопада 2013 року у дитини діагностовано неврозоподібний стан та призначено відповідне лікування.

Згідно висновку спеціаліста за результатами дослідження за зверненням ОСОБА_1 від 02 грудня 2013 року № 290, складеного психологом Центру психодіагностики та психологічної експертизи Міжнародного інституту глибинної психології, на початку вересня 2013 року мала місце зміна психоемоційного стану та поведінки дитини, зазначені зміни, а також заява дитини про небажання продовжувати спілкування з батьком та його родиною, є наслідком залякування дитини батьком покаранням при відсутності реальної провини дитини та подальшими його діями, спрямованими на зміну її місця проживання всупереч такого бажання. Дитина потребує відокремлення від батька, що здійснює психологічне насильство над дитиною: необ'єктивно критикує, ображає та принижує її.

Орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації у наданому ним висновку від 20 березня 2014 року

№108-2539/01, вважає за доцільне встановити наступний графік побачень батька ОСОБА_2 та баби, ОСОБА_3 з малолітньою ОСОБА_4: щомісяця кожної неділі з 11:00 год. до 18:00 год., за наявності згоди самої дитини.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від

27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня

1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини.

Аналогічні норми права містяться у законодавстві України.

Так, відповідно до положень статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частина друга статті 155 СК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Змінюючи порядок участі батька у вихованні дитини, суди попередніх інстанцій правильно виходили у першу чергу з інтересів дитини, урахували вік, психологічну характеристику дитини, а також висновок органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність зменшення регламенту побачень ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_4, з урахування згоди останньої, а тому дійшли законного та обгрунтованого висновку про доведеність позовних вимог, що не позбавляє батька права на спілкування та виховання дитини, та спрямовано на забезпечення нормального розвитку малолітньої ОСОБА_4 на цьому етапі її життя.

Доводи касаційної скарги про те, що зменшення можливості батька бачитись із донькою суперечить положенням статті 141, частині другій статті 150, статті 153 СК України, частині третій статті 11, частині першій статті 2 Закону України «Про охорону дитинства» є необгрунтованими, з огляду на встановлені судами обставини та положення національного і міжнародного законодавства, які передбачають пріоритет інтересів дитини при розгляді спорів щодо участі у її вихованні. Суди дійшли висновків про негативний вплив батька при зустрічі з дитиною на підставі наявних у справі доказів, зокрема висновків спеціалістів, які проводили дослідження психологічної поведінки малолітньої ОСОБА_4, а також зі слів самої дитини у бесіді з працівниками органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, а тому установлений рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 січня 2011 року регламент участі батька у вихованні дитини потребував коригування.

Встановлення батьку та бабі одного (однакового) регламенту участі у вихованні дитини, не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права. Суди урахували, що попередньо встановлений ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 19 травня 2010 року та рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 10 січня 2011 року регламент участі батька та баби у вихованні дитини також передбачав одинакові для них години зустрічей з дитиною. При цьому відповідачі не заявляли про наявність незручностей у спілкуванні з дитиною, а тому твердження заявника про не урахування судами зазначених обставин є непереконливими.

Посилання у касаційній скарзі на безпідставне залишення судом без розгляду клопотання заявника про призначення у справі судово-психологічної експертизи, а також не виклик у судове заявлених ним свідків є необгрунтованими.

Відповідно до положень частини першої, третьої статті 27 ЦПК України, у редакції, яка діяла на момент розгляду справи в суді першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року) особи, які беруть участь у справі мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 у судові засідання не з'являвся, не надав переконливих обгрунтувань необхідності призначення судово-психологічної експертизи, не забезпечив явку заявлених ним свідків, виклик яких та допит в судовому засіданні за його відсутності є процесуально недоцільним, а тому з урахуванням зазначених обставин та наявних у справі доказів, які підтверджують психологічний стан дитини, підстав для призначення у справі судово-психологічної експертизи та виклику свідків не було.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зміну способів участі баби у вихованні дитини, ОСОБА_3 не оскаржується, а тому в цій частині в касаційному порядку не переглядається.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, про зміну способів участі батька у вихованні дитини залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик