Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 755/16955/13-ц

провадження № 61-22299св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, правонаступником якої є ОСОБА_2, та ОСОБА_3, правонаступниками якого є ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, Головне управління Держземагенства у місті Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_7 та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року у складі судді Ластовки Н. Д. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом, який уточнили у процесі розгляду справи, до ОСОБА_6., ОСОБА_7, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, Головне управління Держземагенства у місті Києві, про визнання договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки недійсними та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вони є власниками житлового будинку та земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1. У 2008 році вони вирішили продати вказане нерухоме майно та на отримані кошти придбати кожному з них однокімнатні квартири. Про свої наміри вони розповіли сусідці ОСОБА_7, яка вмовила їх оформити на її ім'я генеральну довіреність з наданням права на продаж спірної нерухомості терміном на три роки. Після закінчення дії довіреності ОСОБА_7 попросила надати нову та оригінали правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку, на що вони погодилися. У березні 2012 року вони вирішили не продавати вказане майно та звернулися до ОСОБА_7 з проханням повернути всі документи, однак та повідомила, що віддасть їх за умови сплати їй 5 тис. доларів США. 07 травня 2012 року вони скасували дію довіреності, однак дізналися від нотаріуса про те, що 26 квітня 2012 року ОСОБА_7 оформила договори купівлі-продажу належних їм будинку та земельної ділянки на свою дочку ОСОБА_6, яка проживає у сусідньому домоволодінні по АДРЕСА_2. При цьому ОСОБА_7 не виконала своїх зобов'язань, оскільки не придбала їм однокімнатні квартири та не віддала грошові кошти від продажу майна, чим завдала їм моральної шкоди. Договори купівлі-продажу не відповідають їх внутрішній волі та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки перехід права власності на будинок та земельну ділянку не відбувся, вони продовжують користуватися спірним майном та нести витрати на оплату комунальних послуг. Вказані договори укладені в результаті зловмисної домовленості представника ОСОБА_7 із ОСОБА_6, їх воля не знайшла свого вираження та була підмінена волею представника, яка фактично у змові з контрагентом, переслідуючи мету одержання власної, родинної вигоди, вчинила оспорюванні правочини. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 просили визнати недійсними вищевказані договори купівлі-продажу та стягнути із ОСОБА_7 на їх користь 40 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер НОМЕР_1 розташованої по АДРЕСА_1, укладений 26 квітня 2012 року між ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_3 і ОСОБА_1, та покупцем ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т. В., зареєстрований у реєстрі за № 268. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений 26 квітня 2012 року між ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_3 і ОСОБА_1, та покупцем ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т. В., зареєстрований у реєстрі за № 272. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди та 86 грн 03 коп. судового збору, а всього - 1 586 грн 03 коп. Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди та 86 грн 03 коп. судового збору, а всього - 1 586 грн 03 коп. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 28 грн 67 коп. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 28 грн 67 коп.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було відсутнє волевиявлення на відчуження їх майна без придбання для них іншого житла.ОСОБА_7 як довірена особа діяла всупереч інтересам позивачів. Скориставшись похилим віком ОСОБА_1 та станом здоров'я ОСОБА_3, який був інвалідом 1 групи, ОСОБА_7 уклала договори купівлі-продажу із своєю дочкою ОСОБА_6 на шкоду інтересам довірителів та без погодження з ними. При цьому ОСОБА_7 не виконала своїх зобов'язань щодо придбання двох квартир, чим фактично позбавила позивачів єдиного житла, що спричинило негативні наслідки для них та завдало моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 серпня 2016 року до участі у справі були залучені ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як правонаступники ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, а ухвалою від 13 березня 2017 року - ОСОБА_2 як правонаступник ОСОБА_1, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року апеляційні скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 та представника ОСОБА_7 - ОСОБА_11 відхилено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У червні 2017 року ОСОБА_7 та представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 подалидо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги, в яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 рокуі ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга ОСОБА_7 мотивована тим, що позивачі надали їй дві окремі довіреності, в яких не обмежувалося коло осіб, з якими можна було укладати договори купівлі-продажу, а тому кожен з них чітко усвідомлював свої дії та мав особисте волевиявлення на продаж своєї частки у спірному майні. Апеляційний суд не дослідив розписки, якими підтверджується факт передачі позивачам коштів від реалізації будинку та земельної ділянки, і необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. При укладенні договорів купівлі-продажу вона виражала волю довірителів і будь-якої змови у неї з дочкою не було. Суди не звернули уваги на те, що представник позивачів перебуває з ними в родинних відносинах і має свій інтерес щодо отримання грошових коштів за одне й те саме майно двічі.

Касаційна скарга представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8, крім зазначених ОСОБА_7 мотивів, обґрунтована тим, що ОСОБА_6 не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, а тому була позбавлена можливості подати докази, які мають значення для правильного вирішення справи. Домовленості щодо продажу спірного майна за умови одночасного придбання двох квартир не було. Факт передачі позивачам коштів підтверджено показаннями свідків. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не надали жодних доказів на підтвердження заподіяння їм моральної шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У липні 2017 року Головне управління Держгеокадастру у місті Києві подало пояснення у справі, в яких посилалося на те, що з 01 січня 2013 року воно не наділене повноваженнями щодо внесення до Державного земельного кадастру відомостей про скасування прав на земельні ділянки, оскільки не є органом державної реєстрації прав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу № 755/16955/13-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 був власником 36/100, а ОСОБА_3 - 64/100 часток житлового будинку та земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1.

26 квітня 2012 року ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1, продала своїй дочці ОСОБА_6 належні позивачам на праві спільної часткової власності житловий будинок та земельну ділянку площею 0,10 га, розташовані по АДРЕСА_1, що підтверджено договорами купівлі-продажу, посвідченими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т. В. Земельна ділянка була відчужена за ціною 624 170 грн, а житловий будинок - за ціною 105 689 грн.

02 листопада 2013 року ОСОБА_6 змінила прізвище на «ОСОБА_6».

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Вищевказані правочини ОСОБА_7 вчиняла на підставі виданих 26 жовтня 2011 року ОСОБА_3 та 28 жовтня 2011 року ОСОБА_1 довіреностей, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бублик Т. В., за якими позивачі уповноважили ОСОБА_7 бути їхнім представником з приводу укладення всіх дозволених законом угод, у тому числі купувати, продавати, приймати подароване майно та (або) частину, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, визначати у всіх випадках строки, ціни та інші умови на свій розсуд, проводити розрахунки за укладеними угодами, ставити за них підписи, отримувати належне майно, гроші, правовстановлюючі документи.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Викладені у позовній заяві наведені вище обставини щодо дійсних взаємовідносин, які виникли між сторонами, підтвердили свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які для сторін є сторонніми особами, особисто у вирішенні спору не заінтересовані.

07 травня 2012 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бублик Т. В. на підставі заяви позивачів про скасування довіреностей внесла до Єдиного реєстру довіреностей відомості про припинення їх дії. Того ж дня позивачі отримали Витяг з Державного реєстру правочинів із записами про відчуження ОСОБА_6 земельної ділянки та житлового будинку.

У зв'язку з цим 08 травня 2012 року позивачі зверталися із заявами до начальника Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна з проханням не вносити будь-яких змін до реєстру через неправомірні дії їхньої довіреної особи ОСОБА_7, а також до директора Комунального підприємства «Управління житлового господарства Дніпровського району міста Києва» щодо не зняття ОСОБА_1 з реєстрації.

Суди відхилили надану ОСОБА_1 розписку на підтвердження передачі їй ОСОБА_7 коштів за спірними правочинами, оскільки ця розписка не містить дати її складання та суми отриманих коштів. Також суди виходили з того, що розписки ОСОБА_6 про позику грошей в інших осіб та розписки про повернення нею коштів своїм позичальникам не є належними доказами щодо розрахунків між сторонами за укладеними договорами купівлі-продажу.

На час звернення з цим позовом до суду ОСОБА_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, була особою похилого віку, а ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, мав першу групу інвалідності.

До часу смерті позивачі постійно проживали у спірному домоволодінні, несли всі витрати на його утримання, іншого житла не мали. ОСОБА_6 не вселялася до придбаного нею будинку, питання щодо виселення позивачів не порушувала, витрат на утримання майна не несла, що не заперечувалося відповідачами.

Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Установивши, що до укладення спірних договорів купівлі-продажу позивачі зверталися до ОСОБА_7 з усними заявами про відкликання довіреностей, однак ОСОБА_7, скориставшись довірою ОСОБА_1, яка була особою похилого віку, та ОСОБА_3, який був інвалідом, у результаті зловмисної домовленості зі своєю дочкою ОСОБА_6., відчужила на користь останньої належні позивачам на праві власності земельну ділянку та житловий будинок, що був їх єдиним житлом, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що оскаржувані договори купівлі-продажу укладено всупереч інтересам позивачів, а тому наявні підстави для визнання їх недійсними. При цьому відповідачі не надали належних та допустимих доказів щодо передачі позивачам грошових коштів від реалізації майна, що спричинило негативні наслідки для ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як довірителів, оскільки їх було позбавлено житла.

Стягуючи із ОСОБА_7 на користь позивачів по 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дослідивши докази у справі і давши їм належну оцінку, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог у вказаному розмірі. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнали позивачі,і виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Застосування судами статті 1167 ЦК України, яка не регулює відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання договірних зобов'язань, не є підставою для скасування рішення суду. Таке порушення не потягнуло за собою неправильне вирішення спору. Правовідносини, які виникли між сторонами, щодо відшкодування моральної шкоди врегульовані вищенаведеною статтею 232 ЦК України.

Доводи ОСОБА_7 про те, що позивачі надали їй дві окремі довіреності, в яких не обмежувалося коло осіб, з якими можна було укладати договори купівлі-продажу, а тому кожен з них чітко усвідомлював свої дії та мав особисте волевиявлення щодо продажу своєї частки у спірному майні, є неспроможними, оскільки судами встановлено, що до укладення спірних договорів купівлі-продажу позивачі повідомили ОСОБА_7 про відсутність у них наміру продавати належне їм майно та просили повернути всі документи.

Посилання ОСОБА_6 на те, що вона не брала участі у розгляді справи в місцевому суді, а тому не могла подати докази, які мають значення для правильного вирішення справи, не заслуговують на увагу, оскільки вона не була позбавлена можливості подати необхідні докази на заперечення заявлених до неї позовних вимог до суду апеляційної інстанції, однак не зробила цього і не спростувала доказів, покладених судом в основу рішення.

Доводи касаційних скарг про те, що судами не взято до уваги наявні в матеріалах справи розписки про отримання позивачем ОСОБА_1 грошових коштів від реалізації будинку та земельної ділянки, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, які дали їм належну правову оцінку, вказавши, що зі змісту розписки неможливо встановити, чи дійсно ОСОБА_1 отримала кошти від ОСОБА_7, оскільки цей документ не містить ні дати, ні суми, а також вказівки, за що ці кошти отримані, а тому неможливо зробити беззаперечний висновок про те, що між сторонами відбувся розрахунок за договорами купівлі-продажу.

Аргументи касаційних скарг про те, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, також не заслуговують на увагу, оскільки, як зазначалося вище, розписки не містили ні дати, ні суми грошових коштів. Крім цього, під час розгляду справи ніхто із сторін не заперечував того, що ці розписки підписані ОСОБА_1

Інші наведені у касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваних судових рішень було зупинене ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року, у зв'язку із залишенням цих рішень без змін необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_7 та представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 квітня 2015 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик