ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 0417/10430/2012

провадження № 61-34916св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Стрільчука В. А.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 22 квітня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 укладено кредитну угоду № 0804/83, відповідно до умов якої банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 50 000,00 доларів США з кінцевим строком повернення до 15 квітня 2013 року та зі сплатою процентів за користування кредитним коштами у розмірі 17% річних на залишок заборгованості.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитною угодою № 0804/83 від 22 квітня 2008 року, у зв'язку з чим банк набув права вимагати дострокового повернення кредиту і нарахованих процентів, а також сплати штрафних санкцій.

Станом на 20 липня 2012 року кредитна заборгованість ОСОБА_4 становить 111 741,67 доларів США і складається із: заборгованості за кредитом - 46 521,29 доларів США; заборгованості за процентами - 39 536,85 доларів США, пені - 20 332,71 доларів США, штрафів - 31,28 доларів США (фіксована складова) та 5 319,54 доларів США (процентна складова).

Так як поручителем за зобов'язаннями ОСОБА_4, які виникли з кредитної угоди № 0804/83 від 22 квітня 2008 року, у межах суми 10 000 гривень є ПАТ «Акцент-Банк» на підставі договору поруки від 20 жовтня 2010 року, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути 10 000 гривень з ОСОБА_4 солідарно з поручителем ПАТ «Акцент-Банк», а решту заборгованості - 110 490,11 доларів США з позичальника ОСОБА_4

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року, ухваленим у складі судді Зосименко С. Г., у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності факту отримання ОСОБА_4 кредитних коштів у розмірі 50 000 доларів США і наявності у неї заборгованості у визначеному банком розмірі.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитною угодою № 0804/83 від 22 квітня 2008 року та договором про видачу траншу № 0804/83 від 22 квітня 2008 року, яка станом на 20 липня 2012 року складає 106 390,85 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США становить 850 382,06 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 46 521,29 доларів США і заборгованості за процентами у розмірі 39 536,85 доларів США, а також пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань у розмірі 162 519,35 гривень. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Провадження у справі в частині вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості у розмірі 10 000 гривень закрито.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_4 взятих на себе за кредитною угодою зобов'язань по поверненню отриманого кредиту, що призвело до виникнення у неї заборгованості за кредитом і процентами у зазначеному банком розмірі, а також до нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання, яка підлягає стягненню у національній валюті. Оскільки позивач не довів, що заявлені до стягнення пеня і штрафи нараховані за різні порушення договору, суд апеляційної інстанції у задоволенні вимоги про стягнення штрафів у розмірах 31,28 доларів США (фіксована складова) та 5 319,54 доларів США (процентна складова) відмовив.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції не мотивував належним чином із посиланням на відповідні докази свій висновок про отримання нею кредиту у розмірі 50 000 доларів США. Зазначає, що вказаних коштів не отримувала, так як АТ КБ «ПриватБанк» не виконав свої зобов'язання за кредитною угодою, а одне лише підписання нею договору не свідчить про існування між сторонами договірних правовідносин.

Вказала, що жодних правовідносин між нею і ПАТ «Акцент-Банк» не існувало, причини поручительства цього банку за належне виконання нею своїх зобов'язань у межах 10 000 гривень їй невідомі, тому, на її думку, при укладенні з банком договору поруки від 20 жовтня 2010 року АТ КБ «ПриватБанк» допустив недобросовісну практику.

Зазначила про порушення судами першої і апеляційної інстанцій цивільного процесуального законодавства, які полягають у неналежному повідомленні її про судовий розгляд справи і ненаправленні копії позовної заяви.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 9 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 22 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитну угоду № 0804/83 та договір про видачу траншу № 0804/83, згідно з умовами яких банк надав позичальнику кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 17% річних та з кінцевим терміном повернення коштів до 15 квітня 2013 року.

20 жовтня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 0804/83 від 22 квітня 2008 року укладено договір поруки № 167, згідно з умовами якого розмір відповідальності поручителя ПАТ «Акцент-Банк» за зобов'язаннями ОСОБА_4 перед кредитором обмежується сумою у розмірі 10 000 гривень.

Також апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_4 порушила взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості і з квітня 2009 року припинила здійснювати платежі у рахунок погашення боргу. Станом на 20 липня 2012 року заборгованість ОСОБА_4 становить 111 741,67 доларів США, з яких: 46 521,29 доларів США ?- заборгованість за кредитом; 39 536,85 доларів США - заборгованість за процентами; 20 332,71 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором та штрафи - 31,28 доларів США (фіксована частина) і 5319,54 доларів США (процентна складова).

Згідно з пунктом 6.1 кредитної угоди при порушенні позичальником зобов'язань з погашення кредиту, сплати процентів та інших обов'язкових платежів, передбачених кредитним договором, останній сплачує банку пеню в розмірі 0,2% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення. Сплата пені здійснюється у гривні.

Пунктами 6.2 та 6.3 кредитної угоди передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення умов договору, у тому числі, за несвоєчасне повернення кредиту, несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом та комісій.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку(стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею статті 61 Конституції Україниніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Встановивши з поданих сторонами доказів, що ОСОБА_4 порушила умови укладених з банком кредитної угоди і договору про видачу траншу щодо своєчасного погашення кредитної заборгованості, у зв'язку з чим банк скористався правом вимагати дострокового повернення кредиту, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом і процентами у розмірі 106 390,85 доларів США, що за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США становить 850 382,06 гривень, і пені у розмірі 162 519,35 гривень, правильність нарахування яких ОСОБА_4 не спростувала.

Оскільки умовами кредитної угоди № 0804/83 від 22 квітня 2008 року передбачена сплата пені за несвоєчасне виконання зобов'язань у гривні, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у стягненні пені у доларах США, стягнувши її у гривні за встановленим НБУ офіційним курсом гривні до долара США станом на дату здійснення розрахунку заборгованості.

Встановивши, що умовами кредитної угоди передбачене нарахування пені і штрафів як видів цивільно-правової відповідальності за подібні за своєю природою порушення умов договору - несвоєчасне погашення заборгованості, сплату процентів і комісій, що суперечить статті 61 Конституції України, апеляційний суд правильно відмовив АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні вимог про стягнення штрафів.

Доводи заявника про неотримання передбаченого кредитною угодою і договором про видачу траншу кредиту у розмірі 50 000 доларів США спростовуються наявними у справі і дослідженими апеляційним судом доказами, зокрема, ордером-розпорядженням № 01/1 від 24 квітня 2008 року, заявою про видачу готівки № 2 від 23 квітня 2008 року, випискою за рахунком позичальника, із яких судом апеляційної інстанції достовірно встановлено факт отримання ОСОБА_4 кредиту і періодичне виконання нею своїх зобов'язань з погашення заборгованості до квітня 2009 року.

Посилання заявника на відсутність у неї правовідносин з ПАТ «Акцент-Банк» не мають правового значення для вирішення цієї справи, предметом позову у якій є стягнення заборгованості за кредитною угодою, укладеною між заявником і АТ КБ «ПриватБанк».

Твердження заявника щодо порушення її передбачених цивільним процесуальним законодавством прав у зв'язку із ненаправленням копії позовної заяви безпідставні, оскільки із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції у передбаченому законом порядку направив заявнику копію ухвали про відкриття провадження у справі і копію позовної заяви із доданими матеріалами на адресу реєстрації. ОСОБА_4 була обізнана про перебування цієї справи у провадженні суду, зверталася до суду із заявами про отримання процесуальних документів та про перегляд ухваленого заочного рішення, тобто не була обмежена у можливості реалізації своїх процесуальних прав, зокрема і щодо ознайомлення із матеріалами справи і повторного отримання копії позовної заяви.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук