АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2018 року м. Київ

Справа № 22-6520 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Галаган В.І.

Унікальний №755/9041/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна акціонерна холдингова компанія «Топаз» про стягнення заборгованості із заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu01;Про судоустрій і статус суддів&q?ус; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?пу;Голос України&q?і ; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &q?о ;Прикінцеві та перехідні положення&q?а ; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu20;Про судоустрій і статус суддів&q?ус; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q? 8;Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Державна акціонерна холдингова компанія «Топаз» про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з виплати заробітної плати за період з 25.08.2009 р. - 23.12.2016 р. у розмірі 1 289 203,80 грн., компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати за період серпень 2009 року - грудень 2016 року включно, розрахованої на 01.01.2018 р. у розмірі 1 345 680,56 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 115 772,15 грн., вихідну допомогу при звільненні в розмірі 86 951,88 грн., грошову допомогу у зв'язку з виходом керівника на пенсію у розмірі 33 442,92 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до 31.12.2017 р. включно у розмірі 222 030,34 грн., а всього 3 093 081,65 грн. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що починаючи з 2002 року перебував в трудових відносинах зПАТ «Державна акціонерна холдингова компанія «Топаз» на підставі контрактів на посаді голови правління.

Наказом Державного концерну «Укроборонпром» №11 від 22.12.2016 р. його повноваження як голови правління ПАТ «Державна акціонерна холдингова компанія «Топаз» починаючи з 23.12.2016 р. були припинені та сам він був звільнений з роботи на підставі п.5 ст.41 КЗпП України.

Однак у період з 25.08.2009 р. по 23.12.2016 р. заробітна плата позивачу нараховувалась не у повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на момент звільнення відповідачем не погашена.

Окрім того, відповідачем не була здійснено виплату компенсації за невикористану позивачем відпустку, вихідну допомогу при звільненні, грошову допомогу при виході на пенсію.

Враховуючи тривалість порушень з боку відповідача позивач просив стягнути також компенсацію втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків її виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.06.2018 р. позов ОСОБА_1 було передано на розгляд Шевченківському районному суду м. Запоріжжя за територіальною підсудністю.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1, 04 липня 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу скасувати та повернути справу до Дніпровського районного суду м. Києва для розгляду по суті.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі суд першої інстанції обмежився лише інформаційним запитом до органу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб міста Києва.

В той час як вказана ним у позовній заяві інформація свідчить про його статус як внутрішньо переміщеної особи. Згідно постанови Кабінету Міністрів України №646 від 22.09.2016 р. інформація про реєстрацію місця проживання внутрішньо переміщених осіб міститься в Єдиній інформаційній базі даних, адміністратором якої є Міністерство соціальної політики України.

Проте відповідного запиту на адресу міністерства судом направлено не було.

Прийнята судом першої інстанції ухвала фактично за своїм змістом звужує надані позивачу як працівнику права, щодо самостійного вирішення питання про звернення з позовом до певного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.06.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, що виникає з трудових відносин.

Вказана в позовній заяві адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_1, що територіально відноситься до Дніпровського району міста Києва.

На виконання положень ч.6 ст.187 ЦПК України 18.06.2018 р. судом було здійснено запит до Електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА», за інформацією з якого ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрованим не значиться. (а.с.3)

Згідно інформації розміщеній в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична адреса місцезнаходження ПАТ «Державна акціонерна холдингова компанія «Топаз»: Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Магістральна, 84. (а.с.6)

Передаючи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 на розгляд до Шевченківського районногосуду м. Запоріжжя, суд першої інстанції виходив з відсутності інформації щодо офіційної реєстрації місця проживання/перебування позивача на території Дніпровського району міста Києва. Підстав для застосування правил альтернативної підсудності поданого позову немає, і визначення підсудності повинно здійснюватись за загальними правилами.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки він не відповідає вимогам процесуального законодавства та наявним в матеріалах справи доказам, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадських формувань.

Частиною 1 ст.28 ЦПК України встановлено, зокрема, що позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Частиною 16 ст. 28 ЦПК України визначено, що позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.6, 8 ст.187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії нотаріально посвідченої довіреності виданої позивачем ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2, зареєстрованим місцем проживання позивача вказана адреса: АДРЕСА_2. (а.с.12)

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07.11.2014 р., зі змінами та доповненнями, затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно з Додатком 1 до даного розпорядження м. Донецьк входить до даного переліку та є тимчасово окупованою територією.

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та якою відповідно є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з ч.1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Як вбачається з наданої позивачем довідки № від 05.03.2015 р. виданої Дніпровською районною в місті Києві адміністрацією, він є особою переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Адресою проживання зазначено: АДРЕСА_1. (а.с.11)

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо непідсудності справи є передчасним та здійсненим без належної оцінки наявних матеріалів справи.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно до п. 3, 4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 379, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль