Справа № 183/1100/17
№ 2/183/211/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2018 рокуНовомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пономаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковська Олена Олегівна, про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину, визнання права власності,-

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_5,

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, -

встановив:

06.03.2017 року ОСОБА_6, як законний представник неповнолітньої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, визначивши третіми особами приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковську О.О., службу у справах дітей Новомосковської районної державної адміністрації, у якому просила суд визнати прийняття ОСОБА_7 спадщини у виді будинку по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_8, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 28.12.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковською О.О., на ім'я ОСОБА_2, після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6, а також визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1, яка протягом розгляду справи досягла повноліття, зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_7 померла її прабаба ОСОБА_9, яка за життя залишила заповіт та залишила все своє спадкове майно своїй дочці - ОСОБА_8. Спадкове майно складалося з житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1.

ОСОБА_8, прийнявши спадщину, отримала відповідне свідоцтво про право на спадщину, а ІНФОРМАЦІЯ_6 вона померла. Спадкоємцями першої черги за законом стали її сини - ОСОБА_2 та ОСОБА_7.

Спадкоємець ОСОБА_7 на момент її смерті був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою та проживав з нею, тому посилаючись на вимоги ч.3 ст. 1268 ЦК України позивач вважає свого батька таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері.

В свою чергу, відповідач по справі - ОСОБА_2 на момент смерті своєї матері відбував покарання в місцях позбавлення волі і не проживав з нею, із заявою про прийняття спадщини не звертався.

ІНФОРМАЦІЯ_8 помер батько позивача - ОСОБА_7, в зв'язку з чим ОСОБА_6, в інтересах неповнолітньої дочки - ОСОБА_1, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначений вище будинок за АДРЕСА_1, оскільки у них на момент звернення не було правовстановлюючих документів на будинок, а потім їм стало відомо, що ОСОБА_2 одноосібно отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на весь будинок.

Позивач вважає, що її батько прийняв спадщину після смерті своєї матері на законних підставах, а тому вона має право на отримання відповідної долі у спадщині, а отже просить визнати за нею право власності на ? частину спадкового будинку.

В судовому засіданні позивач та представник позов підтримали, надали пояснення по суті позовних вимог, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, надав суду пояснення про те, що на момент смерті матері - ОСОБА_8, квартира, в якій вони були зареєстровані в АДРЕСА_2 не була приватизована. Після смерті матері він та його брат ОСОБА_7 приватизували квартиру, яку в подальшому продали, за вилучені кошти він придбав собі житло в АДРЕСА_3, а його брат придбав житло в АДРЕСА_4. Певний період він дійсно відбував покарання в місцях позбавлення волі, однак у 2016 році він звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковської О.О. з заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_8. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.11.2016 року йому було визначено додатковий строк для прийняття спадщини, а в подальшому видане свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно - житловий будинок за АДРЕСА_1. На сьогоднішній день він не має можливості користуватися своєю власність, оскільки в будинку проживає позивач по справі та чинить йому перешкоди у користуванні власністю.

Залучений за клопотанням представника позивача в якості співвідповідача по справі - ОСОБА_3, позов не визнав, надав суду пояснення про те, що його батько ОСОБА_7 та його дядько ОСОБА_2 на вилучені кошти від продажу квартири по АДРЕСА_2, кожен окремо придбали собі житло. Після смерті свого батька він та позивач по справі прийняли спадщину, він не претендував та не претендує на будинок, що розташований в АДРЕСА_1, вважає цей будинок особистою власністю ОСОБА_2, який на даний час не має постійного місця проживання, та не має можливості вселитися у свій будинок.

Третя особа по справі - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковська Олена Олегівна надала суду заперечення на позов, у яких зазначила, що на момент видачі нею свідоцтва про право на спадщину їй було надано довідку про те, що разом зі спадкодавцем ОСОБА_8 в АДРЕСА_2 ніхто не був зареєстрований (а.с. 56).

10 березня 2017 року суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Городецьким Д.І. у справі було відкрито провадження.

Ухвалою суду від 05 квітня 2017 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. зобов'язано надати копію спадкової справ після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 42-43).

Ухвалою суду від 05 квітня 2017 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковську О.О. зобов'язано надати копію спадкової справ після смерті ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 44).

У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справа розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України №2147-VIII.

За результатами підготовчого судового засідання ухвалою суду від 30 травня 2018 року призначено розгляд справи по суті.

Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності та взаємозв'язку, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_7 (а.с. 9).

ОСОБА_1 являється дочкою померлого ОСОБА_7, про що свідчать свідоцтво про її народження (а.с. 12) та свідоцтво про зміну імені (а.с. 11).

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. заведено спадкову справу № 15/2016 після померлого спадкодавця ОСОБА_7 (а.с. 73-97), матеріали якої свідчать про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1, будучи спадкоємцями першої черги померлого, прийняли спадщину (а.с. 73-98).

З 03.10.2006 року по день смерті спадкодавець ОСОБА_7 був зареєстрований один в АДРЕСА_5 (а.с. 80).

В свою чергу, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 являються дітьми ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_6.

Приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Піонтковською Оленою Олегівною заведено спадкову справі № 112/2016 (а.с. 99-124), у відповідності до якої ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини 27 грудня 2016 року та 28 грудня 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок за АДРЕСА_1 Дніпропетровської області.

Матеріали спадкової справи містять довідку про те, що померла ОСОБА_8 з 22.10.1976 року по 28.09.2004 року була зареєстрована в АДРЕСА_2 (а.с. 108).

Між тим Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на адвокатський запит повідомив, що ОСОБА_7 був зареєстрований в АДРЕСА_2 з 11.10.1993 року по 19.09.2006 року.

Зазначену обставину щодо місця реєстрації ОСОБА_7 на момент смерті ОСОБА_8 не оспорювали і відповідачі.

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною третьою ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК, в редакції що діяла на час отримання свідоцтва).

Суду не подано доказів того, що ОСОБА_7 протягом шести місяців з часу відкриття спадщини заявив про відмову від неї, а тому він вважається таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері з часу її відкриття, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_6.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як роз'яснено у пункті 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває право на спадкове майно (право володіння, користування).

Такий же висновок зробив Верховний Суд у своїй Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 336/3968/16-ц.

Між тим, єдиною нормою матеріального права, яка регулює правовідносини щодо недійсності свідоцтва про право на спадщину є ст. 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, згідно з ЦК однією з підстав визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є відсутність в особи права на спадкування. Під цю підставу підпадають випадки, коли особа, на чиє ім'я видане свідоцтво про право на спадщину, ніколи не мала прав на спадкування або ж мала, але втратила спадкові права. Наприклад, при спадкуванні за законом не має права на спадкування особа, яка не входить до кола спадкоємців відповідної черги (статті 1261-1265 ЦК) чи спадкоємців за правом представлення (ст. 1266 ЦК)

В даному випадку ОСОБА_2 входив до кола спадкоємців відповідної черги разом з померлим ОСОБА_7, та не втратив свої спадкові права.

Оскільки у ст. 1301 ЦК перелік підстав визнання свідоцтва про право на спадщину не є вичерпним, таке свідоцтво може визнаватись недійсним і з інших підстав. Як роз'яснив Верховний Суд України, іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (абз. 3 п. 27 постанови Пленуму № 7).

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним судом також у випадку його видачі за відсутності передбачених законом підстав. Зокрема, такими підставами можуть бути: видача свідоцтва на ім'я спадкоємця, який не прийняв спадщину (ч. 1 ст. 1296 ЦК), до закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст.1298 ЦК), до народження зачатої, але не народженої дитини, яка є серед спадкоємців за заповітом чи за законом (ч. 2 ст.1298 ЦК).

Таких підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним судом не знайдено.

Крім того, звертаючись до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на будинок АДРЕСА_1 Дніпропетровської області (а.с. 94), позивачеві приватним нотаріусом надано лист про відмову у видачі такого свідоцтва з підстав відсутності правовстановлюючих документів (а.с. 97).

При цьому нотаріус не впевнився в наявності спадкової справи після смерті ОСОБА_8 та не вчинив інших необхідних дій для встановлення підстав виникнення права на спадкування на нерухоме майно, що розташоване по АДРЕСА_1 Дніпропетровської області, що входить до складу спадщини.

Слід також звернути увагу на те, що вимоги ст. 1300 ЦК України передбачають можливість внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, яка вчиняється за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріусом.

Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе за рішенням суду на вимогу одного зі спадкоємців (ч.2 ст. 1300 ЦК України) .

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 19 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК).

ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, об'єктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, пов'язаних з сімейними відносинами, тощо.

З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Аналізуючи викладене, суд вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, що свідчать про недійсність свідоцтва про право на спадщину, оскільки воно видане в спосіб, передбачений законом, приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковській О.О. на момент видачі оскаржуваного свідоцтва не було подано даних про наявність ще одного спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину. Крім того, зважаючи на наявність ще одного спадкоємця - ОСОБА_3, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, підстав для визнання лише з ОСОБА_1 права власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 Дніпропетровської області.

Встановлені в судовому засіданні обставини щодо прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті ОСОБА_8, у спосіб, передбачений ч.3 ст. 1268 ЦК України, не позбавляють позивача звернутися до відповідного приватного нотаріуса з заявою про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, яке вчиняється за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріусом.

У разі відсутності згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе за рішенням суду на вимогу одного зі спадкоємців.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76, 81, 89, 200, 263, 265 ЦПК України,-

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковська Олена Олегівна, про визнання недійсним свідоцтва про права на спадщину, визнання права власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.