Справа № 298/1228/15-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 серпня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Кондора Р.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Великоберезнянського районного суду від 19 червня 2018 року (у складі судді Лютянської М.С.) за позовом ОСОБА_2 до Великоберезнянської селищної ради, ОСОБА_3 та комунального підприємства «Великоберезнянське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності та визнання права спільної сумісної власності на частину нерухомого майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом у грудні 2015 р.

Після збільшення позовних вимог у лютому 2018 р. (а.с.206-208) просив:

-визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Великоберезнянської селищної ради Великоберезнянського району №144 від 29.07.2005 р. «Про надання дозволу на реєстрацію раніше побудованого житлового будинку і видачу свідоцтва про власність»;

-визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок у АДРЕСА_1, з господарськими будівлями та спорудами, видане 02.09.2005 р. Великоберезнянською селищною радою Великоберезнянського району, єдиним власником якого вказано ОСОБА_3;

-скасувати реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок у АДРЕСА_1, з господарськими будівлями та спорудами, зареєстрованого комунальним підприємством «Великоберезнянське районне бюро технічної інвентаризації» №133 від 08.09.2005 р. за ОСОБА_3;

-визнати житловий будинок у АДРЕСА_1, з господарськими будівлями та спорудами спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які перебували в шлюбі з 19 липня 1975 р. по 09 вересня 1980 р.;

-визнати за позивачем у порядку поділу спільного майна подружжя право власності на ? частини житлового будинку у АДРЕСА_1, з господарськими будівлями та спорудами.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 19 липня 1975 р. між ним і ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано 09 вересня 1980 р.

Під час шлюбу сторонами був побудований житловий будинок у АДРЕСА_1. Однак, у 2005 р. відповідачка одноосібно оформила на себе право власності на вказане майно, чим порушила його майнові права, які потребують судового захисту.

У листопаді 2017 р. позивач звернувся до суду із заявою про поновлення строків позовної давності (а.с.176-177).

Просив:

-визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними;

-поновити пропущений з поважних причин строк позовної давності;

На обґрунтування цієї заяви вказав, що про оскаржувані рішення дізнався лише в 2015 р.

Ухвалою Великоберезнянського районного суду від 19 червня 2018 р. у задоволенні клопотання сторони позивача, зокрема, про поновлення строків позовної давності було відмовлено.

ОСОБА_2 просить скасувати цю ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводить про порушення норм процесуального права. Указує, що позивачем було доведено належними та допустимими доказами поважність причин пропуску строків для звернення до суду за захистом свого права. Зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не навів обґрунтованих доказів, на яких ґрунтується відмова в задоволенні клопотання про поновлення строків позовної давності.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала - скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, із таких мотивів.

Суд виходив із відсутності поважних причин для пропущення позивачем строків позовної давності.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції через його невідповідність нормам процесуального права.

Згідно з положеннями ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.2 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Як видно з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 у січні 2016 р. подала заяву про застосування строків позовної давності (а.с.42-43), у якій просила застосувати до позовних вимог ОСОБА_2 наслідки пропущення строку позовної давності.

За приписами ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції допустився процедурної і процесуальної помилки, яка призвела до постановлення незаконної ухвали.

Так, норми ст.ст.256,257,267 ЦК України є нормами матеріального права.

Як видно з матеріалів справи, провадження у справі відкрите ще 23.12.2015 р. і призначене вперше до розгляду на 11.01.2016 р.

Заява про застосування строків позовної давності була подана стороною відповідача в 2016 р., клопотання про поновлення строків позовної давності стороною позивача було подане в 2017 р., а суд першої інстанції вирішує питання поважності причин пропуску строків позовної давності лише у 2018 р.

При цьому, відмовивши в поновленні строків позовної давності в межах розгляду справи, суд першої інстанції фактично та юридично обумовив процесуальний наслідок вирішення спору.

Натомість, суд у процесі розгляду справи повинен проаналізувати обидві заяви та за наслідками вирішення спору по суті зробити відповідний висновок із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції залишив указані обставини без належної уваги та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні клопотання про поновлення строків позовної давності шляхом постановлення ухвали в процесуальному порядку.

Згідно з положеннями п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У контексті наведеного та відповідно до вимог ст. 379 ч.1 п.4 ЦПК України оскаржена ухвала підлягає скасуванню як незаконна, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.382,384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

2. Ухвалу Великоберезнянського районного суду від 19 червня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

4. Повне судове рішення складено 16 серпня 2018 року.

Судді: