Справа № 371/1063/17 Головуючий у І інстанції Капшук Л. О.
Провадження № 22-ц/780/3645/18 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 22 06.09.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 вересня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., членів колегії - Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О, із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агросвіт» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

13 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із названим позовом, де просила, визнати недійсним договір оренди земельної ділянки №006-12 від 01 квітня 2012 року, укладений нею із сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агросвіт».

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 01 квітня 2012 року між нею та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Агросвіт» було укладено договір оренди земельної ділянки НОМЕР_1 згідно з яким вона передала відповідачу в строкове платне користування строком на 10 років земельну ділянку, загальною площею 4,9316 га, кадастровий номер НОМЕР_2, належну їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого 19 жовтня 2001 року.

Договір зареєстровано в управлінні Держкомзему у Миронівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18 вересня 2012 року за №02674.

Із умов спірного правочину вбачається, що сторонами не було досягнуто згоди щодо такої істотної умови спірного договору, як орендна плата, адже конкретний її розмір у грошовому еквіваленті - гривні не був визначений.

Жодної додаткової угоди до спірного договору, якою б сторони визначили розмір орендної плати у грошовому еквіваленті в гривні, сторони не укладали.

В тексті договору не визначено вартість орендованої земельної ділянки, тому розмір орендної плати не можна розрахувати.

Умовами спірного договору не передбачено, що вартість орендованої земельної ділянки дорівнює нормативно грошовій оцінці земельної ділянки.

Договором також не визначено, що орендну плату можна вирахувати з нормативно грошової оцінки земельної ділянки.

Зазначене є підставою для зловживань з боку відповідача, який на власний розсуд визначає щорічний розмір орендної плати, не здійснює її індексацію.

З умов спірного договору вбачається, що у ньому відсутні інші істотні умови та невід'ємні його частини, наявність яких є обов'язковою: у договорі відсутні умови про індексацію, договір не містить такої умови як строк внесення орендної плати, до договору не додані кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень ( обтяжень ) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ), тобто відсутня інформація про об'єкт оренди, яка дозволяє ідентифікувати предмет спірного договору.

У пункті 3.2 спірного договору йдеться про те, що «орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору, але не пізніше як у термін від 01 вересня до 31 грудня кожного року».

З цієї норми позивачу незрозуміло який же насправді строк сплати орендних платежів: немає конкретних строків із зазначенням місяців, дат.

Умови п. 3.2 можна тлумачити як завгодно, чи то зазначено хвилини і години, чи дні і тижні, чи взагалі фраза недописана і там зазначено частки різних форм платежів.

Незрозуміло і неоднозначно викладеними умовами щодо строку внесення орендної плати користується відповідач, порушуючи її права на отримання орендної плати у певний строк.

Відсутність встановленої та погодженої сторонами орендної плати із зазначенням її розміру у грошовій одиниці гривні, індексації, є підставою для визнання недійсним в цілому спірного договору оренди на підставі статті 15 Закону України «Про оренду землі» ( в редакції на дату укладення спірного договору ).

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення, місцевий суд зазначив, що судом не встановлено факту порушення суб'єктивного права позивача, за захистом якого вона звернулася до суду, суд відмовляє в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Миронівського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, позивачу на на праві власності належить земельна ділянка, площею 4,9316 га, кадастровий номер: НОМЕР_2,розташована на території Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області ( а.с. 74-75 ).

01 квітня 2012 року сторони уклали договір №006-12 оренди земельної ділянки, згідно умов якого позивач передала відповідачу в користування на умовах оренди вказану земельну ділянку ( а.с. 9-10 ).

18 вересня 2012 року правочин зареєстровано в управлінні Держкомзему у Миронівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №02674 ( там же )

Згідно п. 1.2. в оренду передається земельна ділянка, площею 4,9316 га, кадастровий номер: НОМЕР_2 ( а.с. 9-10 ).

Відповідно до акту приймання передачі земельної ділянки від 18 вересня 2012 року, ОСОБА_2 передала, а сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Агросвіт» - прийняло земельну ділянку з кадастровим номером: НОМЕР_2 ( а.с. 102 ).

Пунктом 1.3 договору зазначено нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка на дату укладення договору становила 141 554 грн. ( а.с. 9-10 ).

За умовами пунктів 3.1., 3.2., 3.5. розділу 3 укладеного сторонами договору, орендна плата виплачується орендарем у грошовій формі у розмірі 3 (три) відсотки від вартості орендованої земельної ділянки.

Розмір орендної плати визначається за домовленістю сторін, але не може бути меншим від розміру, встановленого чинним законодавством.

Форма орендної плати за оренду земельної ділянки на один рік встановлюється за домовленістю сторін.

Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору, але не пізніше як у термін від 01 вересня по 31 грудня кожного року.

Розмір платежів за окремими формами оплати щороку погоджується між сторонами шляхом внесення змін або доповнень до цього договору.

Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Згідно п. 3.4 спірного договору, обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції ( там же ).

Таким чином, на переконання апеляційного суду, місцевий суд вірно зазначив, враховуючи дані зведених таблиць індексів споживчих цін Міністерства фінансів України відповідно до якої індекси інфляції, становили: 99,8 % - 2012 рік, 100,5 % - 2013 рік, 124,9 % - 2014 рік, 143,3 % - 2015 рік та 112,4 % - 2016 рік, що орендна плата за кожний поточний рік розраховується як добуток розміру орендної плати за минулий рік та індексу інфляції.

Згідно пунктів 1.3, 3.1, 3.4 договору орендна плата мала б становити не менше: 2012 рік - 4 246,62 ( 141 554 : 100 х 3 ) грн.; 2013 рік - 4 238,13 ( 4246,62 : 100 х 99,8 ) грн.; 2014 рік - 4 259,32 ( 4 238,13 : 100 х 100,5 ) грн.; 2015 рік - 5 319,89 ( 4 259,32 : 100 х 124,9 ) грн..; 2016 рік - 7 623,40 ( 5 319,89 : 100 х 143,3 ) грн.

Фактично нарахована позивачу орендна плата за договором становила: 2013 рік - 4 246,62 грн.; 2014 рік - 5 662,16 грн.; 2015 рік - 8 840,00 грн.; 2016 рік - 12 729,54 грн.

Відтак, з огляду на вказані розрахунки орендна плата збільшувалась на більшу величину, ніж індекс інфляції, що не суперечить умовам договору, зокрема пунктам 3.2. - 3.5.

Крім цього, посилання позивача про невизначення орендної плати в гривнях, з точки зору другої інстанції, не створювало, в силу викладеного, для сторін такого положення.

Виконання договору свідчить про те, що, укладаючи його, сторони свідомо вважали нормативну грошову оцінку земельної ділянки її вартістю.

При цьому, відповідач щорічно збільшував орендну плату на користь позивача і задовольняв заяви позивача щодо форми оплати орендної плати.

Позивач приймала від відповідача виконання договору без жодних заперечень, не висловлювала інших побажань або пропозицій щодо суми орендної плати, форми та термінів/строків її виплати, а також не ініціювала укладення додаткових угод до договору, не зверталася до відповідача із пропозицією провести у визначеному чинним законодавством порядку визначення вартості переданої нею в оренду земельної ділянки і, відповідно, не ставила питання про помилковість розрахунку.

Окрім іншого, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції правильно визнав безпідставними посилання позивача на відсутність у договорі оренди обов`язкової його умови щодо строку внесення орендної плати, оскільки пунктом 3.2 спірного договору оренди земельної ділянки чітко визначено період виплати орендної плати - із 01 вересня по 31 грудня кожного року.

Початкова дата вказаного періоду ( 01 вересня ) надає право позивачу отримати орендну плату чи заявити про намір отримати орендну плату в певний день поточного року, а кінцева дата виплати ( 31 грудня ) - зобов'язує відповідача сплатити орендну плату за поточний рік.

Також, посилання позивача на неможливість ідентифікувати об'єкт через відсутність кадастрового плану земельної ділянки, яка передається в оренду, акта визначення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ), з точки зору суду, не є правовою підставою для задоволення позовних вимог, оскільки присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки та реєстрація права оренди здійснюється на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку із планом меж земельної ділянки, кадастрового плану з описом меж суміжних землевласників, та акта приймання-передачі об'єкта оренди.

При цьому, наявність акта винесення в натурі меж земельної ділянки, яка надається в оренду, є обов'язковою лише в разі, якщо земельна ділянка виділяється окремо, тоді як, вбачається з наданих картографічних матеріалів ( а.с. 104 ), що земельна ділянка позивача використовується в єдиному масиві з ділянками інших співвласників земельних паїв і, відповідно, унеможливлює визначення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ).

Разом з цим, на переконання апеляційного суду, ідентифікація об'єкту оренди здійснено зазначенням кадастрового номеру земельної ділянки, її площі, номеру паю та територію, на якій розташована земельна ділянка в спірному договорі.

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, місцевий суд вірно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 3, 16, 202, 203, 215, 627, 638, 792 ЦК України, ст.ст. 15, 18, 21, 22 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла на момент укладення спірного правочину, ст.ст. 12, 13, 76-80, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 4, 6, 10, 203, 210, 215, 251, 252, 626, 628, 632, 638, 640, 759, 762, 792 ЦК України, ст.ст. 1,2, 4-6, 11, 13-15, 17-22 Закону України «Про оренду землі», п.п. 17, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», постанови Кабінету Міністрів України №220 від 03 березня 2004 року, п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №09 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на переконання апеляційного суду та в силу викладеного, не підтвердились при апеляційному розгляді справи, а відтак - не є правовою підставою для задоволення апеляційних вимог.

Твердження апеляційної скарги про недійсність договору оренди землі з підстав відсутності його державної реєстрації, що, на думку заявника, не було перевірено судом першої інстанції, на переконання апеляційного суду та враховуючи ухвалу Миронівського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року, не були предметом розгляду в суді першої інстанції, а відтак - не є підставою для задоволення заявлених апеляційних вимог.

При цьому, апелянт не позбавлений можливості звернутися з відповідними вимогами до суду першої інстанції в установленому законом процесуальному порядку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір оренди не містить його обов'язкових істотних умов, а саме: розміру орендної плати, визначеного у гривнях, індексацію, строку внесення орендної плати, є необґрунтованими, оскільки самим змістом договору оренди земельної ділянки та встановленим судом обставинами вони спростовуються.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що договір оренди є неукладеним, також є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції встановлено, що сторони згідно з положеннями ч. 1 ст. 638 ЦК України досягли згоди з усіх істотних умов договору, підписали його, зареєстрували та впродовж тривалого часу виконували свої зобов`язання за договором.

Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про відсутність у договорі оренди кадастрового плану земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень ) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акта визначення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості ), акта приймання - передачі орендованої ділянки, суд не з'ясував питання вчинення договору оренди землі, з огляду на те, що не є вчинений правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, спірний договір не містить обов'язкових істотних умов договору оренди землі, договір не є укладеним, витяг з технічної документації з паювання земель та розрахунку вартості земельної частки ( паю ) АТ «Карапиші» по Карапишівський сільській раді не можуть використовуватися в рамках цієї справи, оскільки спірним договором передавалася виділена в натурі земельна ділянка, а не земельна частка ( пай ), відсутність доказів сплати за цим договором податків відповідачем, невідповідність договору вимогам закону порушує права позивача, на думку апеляційного суду та у силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи у суді другої інстанції та вони не спростовують висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позовних вимог за вказаних обставин.

А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Миронівського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агросвіт» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий: А.С. Сержанюк

Судді: Т.Ц. Кашперська

В.О. Фінагеєв