РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання - Корнійчук А.В.

з участю:

третьої особи з самостійними вимогами - ОСОБА_1

представника третьої особи - адвоката ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - адвокат ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та житловий будинок ,-

в с т а н о в и в:

Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_3 третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та житловий будинок. Просить: визнати договір дарування житлового будинку №24 по вулиці Кутузова у місті Рівне від 18.08.2016 року недійсним; визнати договір дарування земельної ділянки №24 по вулиці Кутузова у місті Рівне від 18.08.2016 року недійсним; 3.скасувати реєстрацію права власності на житловий будинок №24 по вулиціКутузова у місті Рівне за ОСОБА_3; скасувати реєстрацію права власності на земельну ділянку №24 по вулиці Кутузова у місті Рівне за ОСОБА_3. Вирішити питання про стягнення судових витрат. Свої вимоги обгрунтовує тим, що ОСОБА_6, померлий 06.02.2017 року приходився їй батьком, який при житті звернувся до суду з позовом про визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та житловий будинок, посилаючись на те, що він не мав наміру дарувати належний йому будинок і земельну ділянку, що він має двоє дітей і хотів би, щоб вони в рівних долях розподілили між собою належне йому майно при виникненні для цього підстав. Про обставини позову ОСОБА_6 їй відомо зі слів батька, оскільки вона його доглядала. Вважає, що договори дарування житлового будинку за адресою вул. Кутузова, 24, м. Рівне, та земельної ділянки, на якій він розташований, підлягають визнанню недійсними і з цих підстав підлягає скасуванню державна реєстрація права власності за ОСОБА_3. ОСОБА_6 мав на праві власності житловий будинок, що розташований по вулиці Кутузова, 24 у місті Рівному та земельну ділянку, на якій розміщений цей будинок. ОСОБА_6 був зареєстрований та фактично проживав у цьому будинку. Це було єдине його житло. До самої смерті він проживав у цьому будинку та не міняв ні реєстрації, ні місця проживання. Батько за життя не пов'язував те, що він називав «переоформленням» будинку з даруванням його своєму сину ОСОБА_7, обгрунтовував свої позовні вимоги відсутністю волевиявлення на дарування. За життя від позовних вимог не відмовився, а тому, вважає, наведені обгрунтування позову мають значення для встановлення судом обставин справи.Зі свого боку, вважає, що ОСОБА_3, який є її рідним братом, бачачи, що стан здоровя батька поганий, користуючись його неміччю, а, можливо, і необізнаністю, умисно, аби не допустити спільного з ним спадкування батьківського майна, переконав батька «переоформити» будинок. Такими діями ОСОБА_3 порушив її законні права. Про відсутність у ОСОБА_6 наміру дарування належного йому житлового будинку і земельної ділянку, є беззаперечні докази. Зокрема, після так званого «дарування» ОСОБА_6 продовжував жити у своєму будинку. Усі належні йому речі там і знаходилися. Він не мав іншого житла і не міг подарувати своє єдине житло. Будинок залишався у володінні ОСОБА_6 В свою чергу, ОСОБА_3 не прийняв у своє володіння будинок: як власник не уклав угоди на комунальні послуги, не здійснив дій щодо розірвання угод на постачання комунальних послуг попередньому власнику. Якби ще при житті батька, ОСОБА_6, Відповідач ОСОБА_3 не почав водити покупців на оглядини будинку, де лежав хворий батько, можливо, лише після його смерті дізналася б про те, що будинок «подаровано», а ОСОБА_6 (батько) був би впевнений в тому, що це лише проста формальність і «не має жодного значення на кому будинок оформлений», як він і був впевнений, підписуючи оспорювані договори. На підтвердження недійсності договорів дарування свідчить те, що після «дарування» і до самої смерті, ОСОБА_6 жив у «подарованому» будинку, в ньому і дотепер знаходяться всі його речі, якими він користувався, проживаючи в будинку, що він не передавав і не планував передавати будинок сину. Та і домовленості про це між ними не було жодної, як прямо стверджував ОСОБА_6 і що підтверджується фактичними обставинами. У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала позов в межах його доводів та просила задовольнити повністю. Представник ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що оспорювані договори не були такими, які переслідували настання мети, сторона дарувальник був введений в оману. Укладення цих договорі було помилкою та обманом, як доказ цьому є його позов до суду. У ОСОБА_6 не було волевиявлення на дарування, оскільки продовжував проживати у подарованому будинку, іншого житла не мав. Просила позов задовольнити. Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав. Підтримав поданий до суду відзив за яким вважає, що позов до задоволення не підлягає. Свої заперечення щодо позову обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 не була стороною договору відповідно не може стверджувати про волевиявлення дарувальника. Факт вчинення договору дарування, виконання може підтверджуватися лише письмовими доказами, а не показаннями, тим більше осіб, які не приймали участь при його укладенні, відповідно ОСОБА_1 не може давати свідчення щодо обставин укладення договорів дарування. ОСОБА_1 не надала суду жодних належних та допустимих доказів щодо наявності обману зі сторони ОСОБА_3 або наявність помилки зі сторони ОСОБА_6 Волевиявлення ОСОБА_6 було вільним та відповідало його внутрішній волі, а саме подарувати своє майно сину ОСОБА_8, що підтверджується наступними доказами: довіреністю від 22.04.2016 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріальною округу ОСОБА_5 та зареєстрована за № 382. Згідно даної довіреності ОСОБА_9 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси у всіх установах з приводу підготовки документів для дарування йому спірного майна. Тобто ще за 4 місяці до моменту укладення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_6 мав намір подарувати майно. За життя ОСОБА_6 вказану довіреність не відкликав, архівною довідкою № 941/01-24 від 18.12.2017 року, де вказано, що ще мати ОСОБА_6 мала намір все майно заповісти не двом онукам, а лише одному - ОСОБА_3 Він жодним чином не міг вплинути на рішення про заповіт, адже в цей період відбував строкову службу; фотографіями про непридатний для проживання стан спірного будинку, адже зважаючи на відсутність ванної кімнати та туалету ОСОБА_6 не міг повноцінно жити в ньому. Через борги було припинено газопостачання, відповідно опалення здійснювалося за рахунок електроенергії. Опалювалася лише одна кімната. Борги за комунальні послуги ОСОБА_6 зі своєї пенсії погасити не міг. ОСОБА_1 не допомагала вирішити це питання. Погашення боргів постійно здійснював він. Відповідно порадившись з батьком прийняли рішення продати спірний будинок і одночасно придбати однокімнатну квартиру з усіма належними умовами на першому поверсі будинку для подальшого спокійного проживання ОСОБА_6 Для вчинення даних дій звертався до агентства нерухомості «РЕАЛ». Просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 дала суду аналогічні пояснення. Просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_5 в судовому засіданні суду пояснила, що у серпні 2016 року до неї звернувся ОСОБА_6 з приводу укладення договору дарування. Через похилий вік дарувальника спочатку оформила довіреність на ім"я ОСОБА_3, при цьому ОСОБА_6 говорив, що хоче подарувати будинок сину, який проживає з ним, допомагає, тому хоче все залишити йому. Посвідчувала договори, вчинення оспорюваних правочинів було доброю волею дарувальника у нього не було ніяких сумнівів . Як в подальшому обдарований мав розпорядитися майном, вона не встановлювала. Встановила, що у будинку був зареєстрований лише ОСОБА_6 Пізніше до неї звернулася дочка ОСОБА_6 ОСОБА_1 з приводу того, що батько хоче розірвати посвідчені договори дарування. ОСОБА_1 приходила до неї одна. При посвідченнідоговорі дарування були присутні ОСОБА_6 та ОСОБА_3 За клопотанням ОСОБА_1 судом були допитані свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 за клопотанням ОСОБА_3А був допитаний свідок ОСОБА_12, від допиту свідка ОСОБА_13 відповідач відмовився. Судом відхилено клопотання щодо дослідження як докази у справі позовну заяву ОСОБА_6 (а.с.1-3) та заява ОСОБА_6 щодо особистої участі в судовому засіданні (а.с.54) з тих підстав, що позовна заява ОСОБА_6 була підставою для розгляду справи у суді, проте ухвалою суду від 13.11.2017р. провадження у даній справі було закрите у зв"язку зі смертю ОСОБА_6, отже розгляду по суті позову не було, та оцінку зазначеним у позові фактам, судом не давалося. Заява про явку до суду є процесуальним документом, а не доказом на підтвердження доводів позовної заяви. Окрім того, у визначений ст. 49 ЦПК строк зазначені письмові документи не були заявлені для дослідження як докази. Заслухавши пояснення третьої особи з самостійними вимогами, її представника, відповідача, представника відповідача, третьої особи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно договору дарування, посвідченого 18.08.2016 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1058, ОСОБА_6 подарував своєму синові , а ОСОБА_3 прийняв у дар , належну на праві власності земельну ділянку, площею 0,0596 га, розташовану за адресою м.Рівне, вул. Кутузова, 24. Згідно договору дарування, посвідченого 18.08.2016 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1057, ОСОБА_6 подарував своєму синові, а ОСОБА_3 прийняв у дар , належний на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями за № 24, розташованого по вул. Кутузова, 24 в м.Рівне. Встановленими судом доказами підтверджується, що станом на березень 2016р. за будинком 24 по вул. Кутузова в м.Рівне обліковувалася заборгованість з газопостачання у зв"язку з чим будинок було відключено від газопостачання, що підтверджується попередженням про припинення газопостачання , актом про припинення газопостачання від 13.06.2016р. судовим наказом від 05.08.2016р. про стягнення боргу за газопостачання. ОСОБА_6 оплату за газ вносив лише частково, що не покривало наявний борг. Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер 06.02.2017р., у віці 63 роки, про що 06.02.2017р. було складено відповідний актовий запис № 271, зареєстрований Рівненським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області. За заявами ОСОБА_3, ОСОБА_1 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_14 була заведена спадкова справа № 9/2017 після смерті ОСОБА_6, померлого 06.02.2017р. згідно поданих зазначеними особами заяв. З оглянутого судом свідоцтва про народження на ім"я ОСОБА_15, 23.01.1986р.н. вбачається, що її батьками є ОСОБА_6 , ОСОБА_16, згідно актового запису № 683, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_1, міським відділом РАГС. Уклавши 25.01.2009р. шлюб, ОСОБА_15 змінила прізвище на ОСОБА_1 згідно актового запису № 75, зареєстрованого відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції. Також судом встановлено, що ОСОБА_6 давав нотаріально посвідчену 22.04.2016р. довіреність ОСОБА_3 для представлення його інтересів у всіх установах з приводу підготовки документів для дарування спірного майна, внесеної до реєстру за № 382. З архівної довідки від 18.12.2017р. № 941/01-24 вбачається. що у 2003р. ОСОБА_17, яка приходилася бабусею ОСОБА_3, заповідала йому будинок № 24 по вул.Кутузова в м.Рівне, який було відмінено заявою від 16.12.2003р. Заповіт містив зобов"язання щодо надання права довічного користування кімнатою в будинку ОСОБА_6 З будинкової книги на буд.24 по вул.Кутузова в м.Рівне вбачається, що ОСОБА_6 був єдиною особою з зареєстрованим місцем проживання у вказаному будинку з 06.02.2007р. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11, який був товаришом ОСОБА_6 суду показав, що іноді провідував товариша за місцем його проживання. Знав, що спірний будинок був його єдиним житлом у якому він постійно проживав. Свідок ОСОБА_10, який приходився двоюрідним братом ОСОБА_6, в судовому засіданні показав, що ОСОБА_6 підписав договори будучи не в здоровому глузді, оскільки був після інсульту. Показав, що в розмові зі ОСОБА_6 останній говорив, що будинок залишить дітям, коли подарував будинок, то зрозумів, що зробив помилку. Підтвердив, що в будинку умов для проживання не було. Йому відомо, що борги ОСОБА_1 погашала з пенсії ОСОБА_6. Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12, який є товаришем ОСОБА_3, показав, що з 1996 р. він проживав ІНФОРМАЦІЯ_2 на той час ОСОБА_3 вже жив у будинку № 24 по вул.Кутузова в м.Рівне. Зі ОСОБА_6 був знайомий, проте розмов щодо розпорядження ним своєю власністю, з ним не вів. На сина ОСОБА_6 йому не жалівся. З серпня 2016р. по вул.Кутузова в м.Рівне він не проживає. Про наміри ОСОБА_3 щодо розпорядження отриманим в дар майном йому нічого не відомо. Частиною 1 ст. 229 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин. помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. ОСОБА_5 особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Вважаємо, що такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Як роз"яснено у п. 19. Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину . Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, при розгляді вимог про визнання договору дарування недійсним, предметом доказуванні в суді є те, що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обгрунтування своїх вимог щодо визнання договорів дарування недійсними ОСОБА_1 посилається на те, що з позову ОСОБА_6 їй відомо, що батько не мав наміру дарувати належний йому будинок і земельну ділянку, оскільки має двоє дітей і хотів би, щоб вони в рівних долях розподілили між собою належне йому майно при виникненні для цього підстав. Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать зібраним по справі доказам, зокрема, самими оспорюваними договорами дарування від 18.08.2016року, які викладено чітко, однозначно, без можливості їх двоякого розуміння, де зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, не містить посилань, що дарувальник має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового характеру, сторони підтвердили, що вони не є визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. (п.6 договору дарування будинку) . У п.10 Договору про дарування земельної ділянки, дарувальник та обдаровані ствердили, що цей договір укладений ними не про людське око, не приховує іншу угоду між ними і відповідає їхнім дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за його доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Також в договорах вказується, що нотаріусом роз'яснено сторонам наслідки укладення даних правочинів, статті Цивільного Кодексу України, Земельного Кодексу України. Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 не була стороною оспорюваних договорів, не була присутня при їх посвідченні у нотаріуса. Судом не встановлено достовірних доказів, які б підтвердили доводи ОСОБА_1,що на час вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_6 помилився з приводу природи оспорюваних договорів дарування, Також суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 не доведено умислу з боку відповідача, істотності значення обставин, щодо яких введено в оману дарувальника, і самого факту обману. На час укладання договорів дарування ОСОБА_6 виповнилося 62 роки, він був грамотною особою, жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин, які б обмежували його у можливості розуміти значення своїх дій, судом не встановлено. Показання допитаних у судовому засіданні свідків суд до уваги не приймає, оскільки вони не стосуються предмету позову, та є загально характеризуючими щодо відносин між батьком та сином, та щодо ОСОБА_6 Так, жодний із свідків не був присутнім ні при розмовах між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з приводу вирішення питань щодо розпорядження ОСОБА_6 своїм майном, не були присутніми при посвідченні договорів. За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що позовна заява третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до задоволення не підлягає за недоведеністю позовних вимог. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_3 третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання договору дарування житлового будинку № 24 по вул. Кутузова у м.Рівне від 18.08.2016р., договору дарування земельної ділянки № 24 по вул. Кутузова у м.Рівне від 18.08.2016р. - недійсними та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та житловий будинок. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Третя особа з самостійними вимогами: ОСОБА_1, проживає: 33010 м.Рівне, вул. Дубенська, 40 кв. кв.179, паспорт серії МЮ 192441, виданий 13.03.2009р. Рівненським МВ УМВС в Рівненській області.

Відповідач: ОСОБА_3, проживає: 33003 м.Рівне, вул.Кутузова, 24, паспорт серії МЮ 090364, виданий 14.07.2006р. Рівненським МВ УМВС України в Рівненській області.

Суддя: О.В.Панас