АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1481/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 46 Демчик Р. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області у складі суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Новікова О.М.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Черкаський шовковий комбінат»;

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8;

третя особа - Дочірнє підприємство «Ремонтно-експлуатаційне управління Черкаського шовкового комбінату ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат»;

особа, що подала апеляційну скаргу - Приватне акціонерне товариство «Черкаський шовковий комбінат»;

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2018 року, прийняте у складі судді Демчика Р.В., у справі за позовом ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» (далі - ПрАТ «ЧШК») до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Дочірнє підприємство «Ремонтно-експлуатаційне управління Черкаського шовкового комбінату ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2017 року позивач звернувся до відповідачів з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, який уточнив в жовтні 2017 року.

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що ПрАТ «ЧШК» є власником цілісного майнового комплексу на підставі договору купівлі-продажу НОМЕР_9 від 29 листопада 1993 року, затвердженого Першою державною нотаріальною конторою м. Черкаси та акту прийому передачі від 9 лютого 1994 року.

ОСОБА_6 з 21 липня 1986 року по 27 липня 2005 року працювала в АТЗТ «ЧШК» та була звільнена за згодою сторін, за п.1 ст. 36 КЗпП України. На підставі розпорядження адміністрації АТЗТ «Черкаський шовковий комбінат» від 01 липня 1993 року ОСОБА_9 та членам її сім'ї (ОСОБА_10, ОСОБА_11.) була надана для проживання кімната НОМЕР_1 в гуртожитку по АДРЕСА_1. На вселення в дану кімнату був виданий ордер, так як ОСОБА_6 являлася працівником комбінату. В подальшому розпорядженням № 206 від 12 липня 2000 року адміністрацією АТЗТ «ЧШК» було надано дозвіл на вселення сім'ї відповідача в кім. НОМЕР_2 гуртожитку за адресою АДРЕСА_1. Сім'я ОСОБА_6 була відразу перереєстрована в дану кімнату, де зареєстрована і по даний час.

Факт самовільного зайняття кімнат в гуртожитку № НОМЕР_10,НОМЕР_11,НОМЕР_12 по АДРЕСА_1 сім'єю ОСОБА_6 підтверджується актом від 1 липня 2003 року (в якому зазначено, що ОСОБА_6 без присутності наймача кімнати НОМЕР_4 та без її згоди виносила її речі) та актом від 19 липня 2007 року про те, що сім'я ОСОБА_6 проживає в кімнатах з 2004 року (у період 2003 року було зроблено самовільне перепланування боксу та душу) без дозволу адміністрації АТЗТ «ЧШК». Переселялася сім'я ОСОБА_6 в вище зазначені кімнати самовільно, без відповідного на те рішення адміністрації підприємства та без видачі нового ордера. ОСОБА_12 є наймачем кімнати НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_1, що підтверджується розпорядженням Черкаського шовкового комбінату за № 359 від 15 березня 2004 року. З 2003 року ОСОБА_12 проживає та зареєстрована в кімнаті НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 разом зі своєю дочкою ОСОБА_13 та онукою ОСОБА_14, сплачує за житлово-комунальні послуги. Разом з її родиною в даній кімнаті зареєстровані, але не проживають з 2003 року ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 Особисті речі та майно сім'ї ОСОБА_5 в кімнаті НОМЕР_2 відсутні. Даний факт підтверджується актом обстеження житлових умов від 22 листопада 2016 року, довідкою № 219 від 24 листопада 2016 року та актом від 10 червня 2013 року. На даний час, відповідачі в вище зазначеній кімнаті не проживають без поважних причин та вибули з неї добровільно на інше місце проживання.

Посилаючись на ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою НОМЕР_5 за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживали у спірному житлі з поважних причин, а саме: у зв'язку з тим, що у кімнаті НОМЕР_5 площею 11,4 кв. м. зареєстровано 7 осіб, що об'єктивно унеможливлює їх спільне проживання на цій площі. Крім того, при зверненні з вказаним позовом позивач послався на ст. 71 та 107 ЖК України. Проте, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщення лише з однієї підстави, передбаченої або ст. 71, або 107 ЖК України.

Не погоджуючись з рішенням суду та посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Доводи апеляційної скарги повторюють твердження позовної заяви. Додатково апелянт зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог, встановивши поважність пропуску шестимісячного строку проживання у спірному житлі. Відповідачі не звертались до суду з вимогами щодо встановлення поважності причин пропуску такого строку. Крім того, суд невірно послався на ст. 47 Конституції України та норми Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, адже дані норми стосуються права на житло особи. В самому рішенні судом встановлено, що сім'я ОСОБА_5 проживає в кімнатах НОМЕР_10-НОМЕР_12 гуртожитку, а право проживання в даних кімнатах не є предметом спору.

Апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від відповідачів. Доводи відзиву зводяться до того, що відповідачі не мають змоги користуватись кімнатою НОМЕР_5 в гуртожитку по АДРЕСА_1, так як там зареєстровано 7 осіб, а площа кімнати становить 11,4 кв. м. Крім того власником гуртожитку є не ПрАТ «ЧШК», а Фонд державного майна. Тому, ПрАТ «ЧШК» не надав доказів та не зазначив обставини, які б дійсно свідчили про порушення його прав. Відповідачі просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ПрАТ «ЧШК» є балансоутримувачем гуртожитку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 АДРЕСА_2. Вказаний факт встановлено, зокрема, з постанови Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 квітня 2017 року, яка набрала законної сили, у справі №712/434/17-а (т. 1 а.с. 89-93). Тому, має право на звернення з вказаним позовом.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" цей закон поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п'яти років) за зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 вказаного вище Закону України громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані та тривалий час (не менш як п'ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду (які перебувають у власності чи у повному господарському віданні відповідних державних чи комунальних підприємств, установ, організацій, а також підприємств та організацій, утворених шляхом корпоратизації чи приватизації колишніх державних підприємств, крім тих організацій, які створено органами державної влади, органами місцевого самоврядування для управління житловим фондом) та призначених для проживання працівників (членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, уразі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність Територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв'язання їх житлової проблеми.

Відповідно до статті 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків. Правовий режим гуртожитків урегульовано главою 4 цього Кодексу.

Статтями 127, 128, 129 ЖК України передбачено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства та профспілкового комітету. Єдиною підставою для вселення в гуртожиток є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства.

Згідно з розпорядженням №206 від 12 липня 2000 року АТЗТ «Черкаський шовковий комбінат» ОСОБА_9 поселено в гуртожиток по АДРЕСА_1 в кімнату НОМЕР_5 (а.с. 7).

Згідно з розпорядженням №359 від 15 березня 2004 року АТЗТ «Черкаський шовковий комбінат» ОСОБА_12 поселено в гуртожиток по АДРЕСА_1 в кімнату НОМЕР_5 (а.с. 46).

Як вбачається з довідки ДП РЕУ «ЧШК» №219 від 24 листопада 2016 року, ОСОБА_12 дійсно зареєстрована по АДРЕСА_1 Разом з нею зареєстровані: дочка - ОСОБА_13, внучка - ОСОБА_14, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Фактично проживають за вищезазначеною адресою ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 (а.с.47).

З акта обстеження житлових умов від 22 листопада 2016 року, що затверджений директором ДП «РЕУ-ЧШК» вбачається, що в кімнаті НОМЕР_5 в гуртожитку по АДРЕСА_1 проживає та сплачує за житлово-комунальні послуги ОСОБА_12 В кімнаті знаходяться особисті речі ОСОБА_12 Встановлено, що громадянка ОСОБА_6 та її сім'я, які зареєстровані в кімнаті НОМЕР_5 по АДРЕСА_1 не проживають в даній кімнаті з 2003 року по теперішній час. Особисті речі і майно гр. ОСОБА_6 та її сім'ї в кімнаті НОМЕР_5 відсутні (а.с.48).

Як вбачається з акта від 10 червня 2013 року, що затверджений директором ДП «РЕУ-ЧШК», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не проживають в кімнаті НОМЕР_5 по АДРЕСА_1 з 2003 року. За останні шість місяців ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 були відсутні, особистих речей і майна в кімнаті НОМЕР_5 не має. На підприємстві не працюють, за житлово-комунальні послуги не сплачують (а.с.49).

З акта від 19 липня 2007 року вбачається, що сім'я ОСОБА_6 проживає в кімнатах НОМЕР_10-НОМЕР_12 з 2004 року. За період проживання в цих кімнатах сім'я ОСОБА_6 не повністю сплачує за проживання в гуртожитку (а.с.50).

Однією з підстав для звернення з позовними вимогами позивач вказував на положення ст. 71, 72 ЖК України, посилаючись на те, що відповідачі протягом понад шести місяців не проживають в кімнаті НОМЕР_5 вказаного вище гуртожитку. Одночасно основним доводом апеляційної скарги є твердження про те, що суд вийшов за межі заявлених вимог, встановивши причини поважності непроживання у гуртожитку понад шість місяців.

Вказані доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), норми яких розповсюджуються і на гуртожитки, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

З огляду на викладене, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за судом закріплено обов'язок з'ясувати причини його відсутності у спірному житлі понад шість місяців.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно вказав на те, що відповідачі з поважних причин не проживали в кімнаті НОМЕР_5 гуртожитку.

Суд першої інстанції врахував, що ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2017 року встановлено, що в спірній кімнаті НОМЕР_5 площею 11,4 кв.м. зареєстровано 7 осіб, що унеможливлює їх спільне проживання на цій площі. Тоді як, наказом ДП «РЕУ ЧШК» №47 від 1 серпня 2003 року визначено, що кількість ліжко-місць в кімнаті визначається площею кімнати поділеної на 6 кв.м.

Разом з тим, ОСОБА_6 неодноразово (20 травня 2005 року, 21 липня 2005 року, 15 березня 2006 року, 25 квітня 2007 року) зверталася до директора ДП «РЕУ ЧШК» з проханням перереєструвати її та членів її родини в кімнатах НОМЕР_10-НОМЕР_12 гуртожитку (а.с.79-82). Вказані звернення залишені без належного реагування.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі з об'єктивних причин не мали змоги проживати в НОМЕР_5 гуртожитку. Разом з тим, встановлення поважності причин не проживання у житлі понад шість місяців є основною умовою застосування ст. 71 ЖК України. А отже доводи апелянта про вихід суду за межі заявлених вимог при визначенні причин непроживання відповідачами у спірному житлі є хибними.

Переглядаючи рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог на підставі статті 107 ЖК України, колегія суддів виходить з таких міркувань.

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до статті 107 ЖК УРСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Отже, для застосування ст. 107 ЖК України необхідно встановити наявність у сторони іншого постійного місця проживання.

Апелянт у скарзі зазначає, що відповідачі фактично проживають у кімнатах НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12 того ж гуртожитку. Проте одночасно апелянт вказує і на те, що це житло відповідачі зайняли самовільно. Крім того, суд враховує, що звернення відповідачки з проханням перереєструвати місце проживання в кімнатах НОМЕР_10, НОМЕР_11, НОМЕР_12 залишились без реагування збоку позивача. Таким чином, апеляційний суд погоджується з позицією районного суду щодо недоведення факту вибуття відповідачами на інше постійне місце проживання. Будь-яких документальних підтверджень наявності у відповідачів постійного місця проживання в матеріалах справи не міститься.

Крім того, виходячи з принципу диспозитивності позивач вправі сам визначати позовні вимоги та їх підстави. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або 107 ЖК України. Тому, позивачу слід визначити одну з двох підстав для визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Таким чином, районний суд правильно визначився з характером спірних питань та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Обставини позовної заяви не знайшли своїх підтверджень в суді першої інстанції, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки законного та обґрунтованого рішення суду та не містять підстав для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 квітня 2018 року у справі за позовом ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа: Дочірнє підприємство «Ремонтно-експлуатаційне управління Черкаського шовкового комбінату ПрАТ «Черкаський шовковий комбінат» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді Н.І. Гончар

Ю.В. Сіренко

О.М. Новіков

Повний текст постанови складений 18 жовтня 2018 року.