07.09.2018 Справа № 363/2026/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2018 року, Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
при секретарі -ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що шлюб між нею та відповідачем було зареєстровано 20.10.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 265. За час перебування у шлюбу у них народилась донька, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матірю.

Шлюбні відносини між сторонами припинені з січня 2018 року, сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні відносини. Позивачка просить шлюб розірвати з причин відсутності порозуміння у сімї, довіри, різних поглядів на життя, у звязку із чим між подружжям виникло повне непорозуміння один одного.

Крім того, позивачка просить суд, стягнути з ОСОБА_4 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 у твердій грошовій сумі 3000,00 грн., оскільки, донька перебуває на повному її утриманні та батько дитини, жодним чином не допомагає в утриманні дитини.

Позивачка у судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила позов задовольни.

Відповідач у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити.

Вивчивши письмові докази, суд вважає вимоги позивачки щодо розірвання шлюбу обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним iз подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 20.10.2012 року, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 265. Від шлюбу сторони мають доньку, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матірю (а.с. 7,8).

Шлюбні відносини між сторонами припинені з січня 2018 року, сторони проживають окремо, подальше подружнє життя та збереження сімї є неможливим, сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, сімя розпалась з причини постійних сварок, різних поглядів на життя, відсутністю порозуміння між подружжям.

Враховуючи вищевикладене та ті обставини, що позивачка продовжує наполягати на розірванні шлюбу суд, враховуючи стійке волевиявлення направлене на розірвання шлюбу з відповідачем та обставини справи, вважає за необхідне шлюб між сторонами розірвати.

Крім того, відповідно до ст. ст. 180, 182, 184 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей, і визначення указаного позивачем способу та розміру стягнення аліментів призведе до рівності прав дитини на утримання від батьків відповідно до положень Закону.

Таким чином, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи обєктивності та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивачки щодо стягнення аліментів у твердій грошовій сумі підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати у сумі 704,80 гривень

Шлюб сторони розривають вперше.

У відповідності до ст. 430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст. 104, 105, 110-112, 180, 183, 192 Сімейного кодексу України, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. ст. 2, 12, 13, 19, 76-83, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 (прізвище до шлюбу Кобзар) ОСОБА_6, зареєстрований 20.10.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 265 - розірвати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, аліменти на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 (три тисячі) гривень, щомісячно, починаючи із дня звернення із позовом до суду, а саме з 30.05.2018 року, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі 704 гривні 80 копійок.

Відповідно дост. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах сплати платежу за один місяць.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, пр-т. ОСОБА_7, 3, кв. 47.

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, пр-т. ОСОБА_7, 13/9, кв. 142.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя - І.Ю.Котлярова