Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 644/3532/16-ц

провадження № 61-20136св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 серпня 2016 року у складі судді Горчакової О. І., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А, Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві володіння, користування та розпорядження житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, відповідач передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу та договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки.

За договором факторингу від 30 червня 2013 року ТОВ «Кей-Колект» отримало право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором, який був забезпечений вищевказаним договором іпотеки.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором, ТОВ «Кей-Колект» згідно з умовами іпотечного договору та вимогами статті 37 Закону України «Про іпотеку» набуло у позасудовому порядку право власності на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Право власності на вказаний вище житловий будинок зареєстровано у встановленому законом порядку.

18 грудня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» здійснило спробу потрапити у вказаний житловий будинок, проте в ньому продовжує проживати відповідач, яка не надає доступу до майна та лічильників обліку газу, води та електроенергії, чим чинить перешкоди у користуванні власністю.

16 січня 2016 року позивач направив вимогу, яка у добровільному порядку виконана не була.

На підставі викладеного ТОВ «Кей-Колект» просило усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування нерухомим майном шляхом надання безперешкодного доступу в житлове приміщення та заборонити відповідачу користуватись цим житловим приміщенням без попередньої згоди власника ТОВ «Кей-Колект» за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем до матеріалів справи не було надано належних та допустимих доказів прав нового кредитора у зобов'язанні з відповідними додатковими договорами. При цьому у договорі іпотеки, укладеному 29 січня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, взагалі не передбачалось відступлення права вимоги іпотекодержателем.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність усіх зазначених позивачем обставин у їх сукупності, які б давали підставу суду для визнання доведеним наявності у позивача набутого у передбаченому законом порядку права власності на будинок АДРЕСА_1 та порушення цього права неправомірними діями відповідача ОСОБА_2, яке (право) підлягає захисту саме у такий спосіб, який обрав позивач, останнім не надано, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Кей-Колект», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами залишено поза увагою те, що на підставі статті 391 ЦК України, власник майна, яким вважає себе позивач, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому позов підлягає задоволенню. Оскільки у належному позивачу житловому будинку зареєстрована та проживає колишній власник - ОСОБА_2, яка чинить представникам позивача перешкоди у доступі та вільному користуванні житловим приміщенням, тому порушене право позивача підлягає захисту та надання позивачу постійного безперешкодного доступу до вказаного майна.

10 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди встановили, що 29 січня 2008 року позивач ОСОБА_2 уклала з АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», договір про надання споживчого кредиту № 0.

У забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ОСОБА_2 та банком 29 січня 2008 року було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 263 кв. м, житловою площею 127,2 кв. м.

12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «Кей-Колект» за договором факторингу № 1 та договором про відступлення прав за договорами іпотеки, зокрема, свої права вимоги до ОСОБА_2 за зобов'язаннями, що виникли з кредитного та іпотечного договорів.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Статтею 36 Закону, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Як свідчать матеріали справи, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, в зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору, не ухвалювалось.

Разом з тим, 10 липня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» задовольнило свої вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором від 15 липня 2008 року шляхом позасудового врегулювання, а саме, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та реєстрації на своє ім'я права власності на предмет іпотеки - житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Суперфіном Б. М. (що знаходиться у м. Києві) був внесений запис про прийняте ним рішення від 10 липня 2015 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права приватної власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 263 кв. м, житловою площею 127,2 кв. м. Підставою виникнення права власності був вказаний договір іпотеки від 29 січня 2008 року та договір іпотеки від 15 липня 2008 року.

Установлено, що відповідно до пункту 5.2.1 договору іпотеки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання здійснюється на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Крім того, відповідно до умов вказаного договору іпотекодержателем предмета іпотеки є АКІБ «УкрСиббанк», а не ТОВ «Кей-Колект», тому реєстрацію права власності на спірний будинок за ТОВ «Кей-Колект» було проведено з порушенням вказаних вище норм права.

Разом з тим, позивачем не надано до суду, укладеного між зазначеними особами, окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

У свою чергу, статтею 37 Закону в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін на підставі договору між іпотекодержателем та іпотекодавцем без звернення до суду.

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі встановлених обставин та належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

З вказаним висновком погоджується колегія суддів. Слід також зазначити, що на час розгляду справи в касаційному порядку, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2018 року скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна Б. М. від 10 липня 2015 року, про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) про реєстрацію за ТОВ «Кей - Колект» права приватної власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, з відновленням запису про реєстрацію права власності на вказаний будинок на ім'я ОСОБА_2

Це рішення мотивоване тим, що статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» передбачена можливість передання права власності на предмет іпотеки тільки іпотекодержателю. Державна реєстрація права власності на спірний будинок за ТОВ «Кей-Колект» була здійснена на підставі договору іпотеки від 15 липня 2008 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 08 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик