Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 750/9306/16-ц

провадження № 61-22660св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Ост-Вест»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 31 жовтня 2016 року у складі судді Жук М. І. та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Страшного М. М., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ост-Вест» (далі - ТОВ «Ост-Вест») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просило розірвати укладений ними 04 жовтня 2011 року договір купівлі-продажу нежитлової будівлі кафе «Янтар» за адресою: АДРЕСА_1, визнати за ним право власності на цю будівлю і витребувати її від ОСОБА_1

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до пункту 3 даного договору відповідач мав сплатити позивачеві ціну вищевказаної будівлі - 520 000,00 грн до 16 год. 00 хв. 04 жовтня 2014 року шляхом перерахування її на вказаний у цьому договорі рахунок, але цей обов'язок ОСОБА_1 не виконав.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 31 жовтня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Розірвано договір купівлі-продажу нежитлової будівлі - кафе «ЯНТАР» (позначену на плані літ. «А-1»), загальною площею 780,2 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1, який був укладений 04 жовтня 2011 року між ТОВ «Ост-Вест».

Визнано за ТОВ «Ост-Вест» право власності на нежитлову будівлю - кафе «Янтар» (позначену на плані літ. «А-1»), загальною площею 780,2 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Ост-Вест» судові витрати в розмірі 9 178,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 порушив укладений сторонами договір купівлі-продажу будівлі кафе «Янтар» від 01 жовтня 2011 року, оскільки до 16 год 00 хв 01 жовтня 2014 року не оплатив ТОВ «Ост-Вест» купівельну ціну вказаної будівлі, тому до спірних правовідносин застосував частину четверту статті 694 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2016 року рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 31 жовтня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У січні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 рудня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами допущено порушення норм матеріального права, а саме неправильно застосовано статті 614 та 653 ЦК України. Неповне виконання договору купівлі-продажу зумовлено зростанням курсу долара США до гривні восени 2014 року, тому не можливо виконати зобов'язання в повному обсязі.

У березні 2017 року ТОВ «Ост-Вест» подало до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

04 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що 04 жовтня 2011 року ТОВ «Ост-Вест» продало ОСОБА_1 будівлю кафе «Янтар», літ. А-1, загальною площею 780,2 кв м, за адресою: АДРЕСА_1, за ціною 520 000,00 грн, яку ОСОБА_1 мав сплатити ТОВ «Ост-Вест» до 16 год. 00 хв. 04 жовтня 2014 року у безготівковій формі - шляхом перерахування її на вказаний у цьому договорі розрахунковий рахунок ТОВ «Ост-Вест».

04 жовтня 2011 року сторонами укладено договір позики, в якому зазначено, що ОСОБА_1 отримав у ТОВ «Ост-Вест» безпроцентну позику в сумі 2 680 000,00 грн, що за офіційним курсом НБУ гривні відносно долара США еквівалентна 336 260 доларам 97 центам США, на 3 роки - зі строком повернення всієї суми позики не пізніше 05 жовтня 2014 року. Відповідач видав позивачеві розписку, у якій зазначено про отримання ним у позику від позивача 2 680 000,00 грн.

Крім того, у цей же день 04 жовтня 2011 року сторони уклали договір іпотеки, у якому зазначено, що на забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 перед ТОВ «Ост-Вест» за укладеним ними ж договором позики від 04 жовтня 2011 року ОСОБА_1 передав ТОВ «Ост-Вест» в іпотеку будівлю кафе «Янтар», літ. А-1, загальною площею 780,2 кв м, за адресою: АДРЕСА_1.

04 жовтня 2011 року ТОВ «Ост-Вест» передало ОСОБА_1 у натурі будівлю кафе «Янтар», що підтверджено копією акту відповідного змісту. Право власності відповідача на дану будівлю зареєстровано 24 жовтня 2011 року.

У копії розписки від 21 листопада 2012 року зазначено, що відповідач в рахунок часткового погашення боргу за названим вище договором позики сплатив ОСОБА_2, який згідно з пункту 1.5 статуту ТОВ «Ост-Вест» є його засновником, 80 000,00 грн.

Встановлено, що 03 серпня 2016 року ТОВ «Ост-Вест» направило ОСОБА_1 претензію, про те, що у зв'язку з невиконанням останнім зобов'язань за договором купівлі-продажу і неповним виконанням ним зобов'язань за договором позики, які описано вище, ТОВ «Ост-Вест» вимушено було звернутися за захистом своїх право до нотаріуса та до суду.

Доказів щодо виконання ОСОБА_1 зобов'язання сплати ТОВ «Ост-Вест» ціни будівлі кафе «Янтар», строк виконання якого закінчився 04 жовтня 2014 року, не надано.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз положень частини п'ятої статті 653 ЦК України свідчить, що тільки при розірванні договору у зв'язку з істотним його порушенням однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору.

У постанові Верховного Суду України 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 зроблено висновок, що «у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати».

Відповідно до частини четвертої статті 694 ЦК України зазначено, що якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу, що відповідає частині другій статті 651 та частині четвертій статті 694 ЦК України. Укладений 04 жовтня 2011 року договір купівлі-продажу будівлі кафе «Янтар» за своєю юридичною природою є договором купівлі-продажу товару в кредит - з відстрочкою платежу. ОСОБА_1 порушив умови вказаного договору купівлі-продажу в частині проведення оплати до 16 год 00 хв. 04 жовтня 2014 року у безготівковій формі грошових коштів у розмірі 520 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 були предметом дослідження апеляційним судом, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2017 року зупинено виконання заочного рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 31 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання заочного рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 31 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2016 року.

Керуючись статтями 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 31 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання заочного рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 31 жовтня 2016 року та ухвали апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило