Справа № 219/5378/18
Провадження № 2/219/1946/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

судді Павленко О.М.,

за участі секретаря Брагіної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1), в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком, який розташований за адресою: м. Соледар, вул. Соледарська, буд.127.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, Бахмутський район, м. Соледар, вул. Жовтнева (Соледарська), 127, на підставі договору дарування жилого будинку від 29 серпня 2006 року. Разом з нею в цьому будинку зареєстрований її син - відповідач ОСОБА_2, який не проживає за вказаною адресою з 30 травня 2016 року. Позивач є пенсіонером за віком, отримує мінімальну пенсію. У звязку з підвищенням тарифів на сплату комунальних послуг вона не має можливості сплачувати платежі і за її сина, який з нею не проживає, а також постає питання отримання субсидії. У звязку з чим ОСОБА_1 вимушена звернутися до суду з вказаною позовною заявою.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 9 липня 2018 року вказану справу було призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, 18.09.2018 на адресу суду надійшла від неї заява, згідно якої просить розгляд справи проводити без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягала та просила їх задовольнити у повному обсязі (а.с.44).

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, разом з тим, 30.08.2018 на електрону адресу суду надіслав заяву (вх. № ЕП-2422/18) про розгляд справи за його відсутності. Також зазначив, що позовні вимоги його матері визнає та не заперечує проти їх задоволення, оскільки він дійсно не проживає за місцем реєстрації, виїхав на посійне місце проживання до Росії (а.с.39).

З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником будинку, який розташований за адресою: м. Соледар Донецької області, вул. Жовтнева (нині Соледарська), буд. 127 на підставі договору дарування жилого будинку від 29.08.2006 (ВЕВ № 316818), посвідченого державним нотаріусом Соледарської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрованого за № 1368 (а.с.6-7).

Відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є сином позивача ОСОБА_1.

За даними довідки про реєстрацію, місце проживання, склад сімї, виданої головою вуличного комітету № 24 Соледарської міської ради 11.10.2018, за адресою: м. Соледар, вул. Соледарська, буд. 127, зареєстровано 3 особи: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5. Однак, ОСОБА_2 зареєстрований за цією адресою, але не проживає з 30 травня 2016 року (а.с.53). Відомості про реєстрацію відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується записами у домовій книзі для реєстрації громадян в будинку № 127 по вул. Жовтневій (а.с.9-11).

Разом з тим, в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про реєстрацію за місцем перебування (форма № 3), згідно якого ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрований за місцем перебування за адресою: Липецька область, Лебедянський район, с. Большоє Попово, вул. Бутирки, буд.13 на строк з 26.12.2016 по 26.12.2021 (а.с.5).

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Спір виник між позивачем, як власником квартири, та її сином.

Право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації, за адресою: м. Соледар Донецької області, вул. Соледарська, буд. 127, з травня 2016 року не проживає.

Як вбачається з листа т.в.о. начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області підполковника поліції ОСОБА_6 (від 3.10.2018 № 28975/201/01-2018) згідно обліків Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_2 з приводу чинення йому перешкод з боку будь-якої особи щодо недопущення його до будинку за адресою: м. Соледар, вул. Соледарська, буд. 127, не звертався (а.с.49).

Відповідно до листа КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 8.08.2018 № 4252, громадянин ОСОБА_2 в період 2015-2018 за стаціонарною допомогою не звертався, у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі листків (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, медична документація в реєстратурі відсутня, на психоневрологічному обліку на перебуває, та заданими архіву не числиться (а.с.30).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалася як на підставі своїх вимог.

Крім того, згідно ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з травня 2016 року, ним не користується, витрати, пов'язані з утриманням будинку та оплатою комунальних послуг, відповідач не сплачує, а тому суд визнає відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком, який розташований за адресою: м. Соледар, вул. Соледарська, 127.

Оскільки позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався, через те, що вона як інвалід ІІ групи (копія довідки МСЕК ДОН-04 № 074218 (а.с.12) звільнена від його сплати згідно п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст.ст. 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України суд, -

у х в а л и в:

позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком, який розташований за адресою: Донецька область, м. Соледар, вул. Соледарська, буд.127.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом 30-ти днів з моменту його проголошення, а відповідачем - в той же строк, але з моменту отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя -

Суддя: О.М.Павленко