20.07.2018 Єдиний унікальний номер 205/1044/18
Провадження №2/205/1452/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Шавули В.С.

за участю секретаря Попович Х.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Друга дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 15 лютого 2018 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом (а.с.2-7).

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що її батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебуваючи у шлюбі збудували будинок АДРЕСА_1. Після розлучення батьків будинок на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 19.01.1960 року розділено та виділено кожному подружжю по 1/2 частині будинку. Згодом ОСОБА_2 продав свою 1/2 частину будинку та виїхав на інше постійне місце мешкання.

ОСОБА_3 у квітні 1985 року уклала шлюб із ОСОБА_4, у зв'язку із чим, змінила прізвище на «ОСОБА_3». Подружжя було зареєстровані та мешкало за адресою: АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після смерті матері позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, у зв'язку із чим, вона звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2018 року встановлено факт належності ОСОБА_3 1/2 частини будинку АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення народного суду 3-ої дільниці Ленінського району м. Дніпропетровська від 19.01.1960 року, що складається з: в житловому будинку А-1 кімнати 1-3, 1-4 площею 17.7 кв.м., сені а-1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. За життя він склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачу.

Звернувшись до нотаріуса ДДДНК із заявою про прийняття спадщини позивач отримала відмову, у зв'язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно.

Посилаючись на обставини викладені у позові та обґрунтування, позивач просить суд встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_4 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3; визнати за нею право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, яка є частиною квартири №1, яка в цілому складається із : 1-1 - коридору площею 9,8 кв.м.; 1-2 - житлової кімнати, площею 3,8 кв.м.; 1-3 - кухні, площею 10,4 кв.м.; 1-4 - житлової кімнати, площею 15,2 кв.м.; І - тамбуру, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., допоміжною площею - 9,8 кв.м., площа літніх приміщень - 3,5 кв.м.

В ході судового розгляду справи замінено неналежного відповідача - Новокодацька районна у м. Дніпрі рада, на належного - територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради.

Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст..ст.128-129 ЦПК України.

Позивач до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в особі свого представника в судове засідання не з'явився. Про причини неявки представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надавав.

У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В ході судового засідання встановлено, що мати позивача - ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, яка перебувала у шлюбі із ОСОБА_4, являлась власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2016 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є власником 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення народного суду 3-ої дільниці Ленінського району м. Дніпропетровська від 19.01.1960 року, що складається з: в житловому будинку А-1 кімнати 1-3, 1-4 площею 17.7 кв.м., сені а-1 (а.с.21-23).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 (а.с.17), який за життя склав заповіт, яким усе своє майно заповів ОСОБА_1 (а.с.24).

Із довідки №2367/02-14 від 09.08.2017 року виданої державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори (а.с.18) вбачається, що станом на 09.08.2017 року ОСОБА_1 спадкоємцем за заповітом після ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, який був спадкоємцем після своєї дружини - ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 спадщину після ОСОБА_3 прийняв, але не оформив своїх спадкових прав.

Із матеріалів спадкової справи №627/2017 відкритої після смерті ОСОБА_4 вбачається, що 09 серпня 2017 року із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулась ОСОБА_1.

Постановою від 23 січня 2018 року державним нотаріусом ДДДНК позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Виходячи зі змісту ст.ст. 1296-1298 ЦК України - питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі не визнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З статті 1261 ЦК України вбачається, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно ст.. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Достовірно встановлено, що 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1, яка увійшла до спадкової маси, належала померлій матері позивача - ОСОБА_3, ця частина складалась із: в житловому будинку А-1 кімнати 1-3, 1-4 площею 17.7 кв.м., сені а-1, на підставі рішення народного суду Ленінського району м. Дніпропетровська від 19.01.1960 року, що також встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 вересня 2016 року (а.с.23).

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року).

Так, відповідно до ст..316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, суд враховуючи вищевикладене, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, законними, доведеними, у зв'язку із чим, суд вважає, що слід визнати за ОСОБА_1, право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1, що складається із: в житловому будинку А-1 кімнати 1-3, 1-4 площею 17.7 кв.м., сені а-1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі викладеного, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, ст.ст. 316-317, 321, 328, 392, 1216, 1218, 1261, 1268, 1296 ЦК України, ст.ст. 4,6,10,12,13, 81-83, 141, 247, 263-264, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: Друга дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, РНОКПП: НОМЕР_1, право власності на 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1, що складається із:

в житловому будинку А-1 кімнати 1-3, 1-4 площею 17.7 кв.м., сені а-1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 30 липня 2018 року.

Суддя В.С. Шавула