Постанова
Іменем України

01 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 344/17292/16-ц

провадження № 61-41918св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,
треті особи: Івано-Франківський обласний комісаріат, Івано-Франківська квартирно-експлуатаційна частина району,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2018 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Василишин Л. В., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради розглянути питання про виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 без клопотання Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини (далі КЕЧ) району, начальника Івано-Франківського гарнізону та командира військової частини.
На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що після звільнення з військової служби в органах Служби безпеки України 24 листопада 2014 року він виключений із квартирного обліку Управління Служби безпеки України у Львівській області за останнім місцем проходження служби.
З 27 березня 2015 року на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 27 березня 2015 року № 165 перебуває на квартирному обліку в списках загальної черги у складі чотирьох осіб.
Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 29 квітня 2002 року № 140 йому була надана службова квартира АДРЕСА_1 , в якій він разом із сім`єю проживає на теперішній час.
Зазначав, що неодноразово звертався до начальника Івано-Франківської КЕЧ району розглянути питання про виключення зі складу службових та надання йому та його сім`ї у постійне користування квартири АДРЕСА_1 , проте до теперішнього часу це питання залишається невирішеним, у зв`язку з чим просив позов задовольнити.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Зобов`язано виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради розглянути на засіданні виконавчого комітету питання щодо виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 без клопотання Івано-Франківського КЕЧ району, начальника Івано-Франківського гарнізону та командира військової частини.
Суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 та його сім`я мають право на отримання квартири для постійного проживання та виключення її зі службового фонду Міноборони України.
Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2017 року рішення Івано-Франківського міського суду від 16 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що порядок виключення житла з числа службових врегульований Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями і оскільки цей порядок не дотриманий, підстав для задоволення позову немає.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Установлено, що з серпня 1987 року до 11 березня 2014 року ОСОБА_1 проходив військову службу, з них в органах Служби безпеки України з 17 вересня 1994 року до 11 березня 2014 року.
Згідно з витягом з протоколу № 4 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 03 березня 1998 року ОСОБА_1 зараховано на квартирний облік з 03 березня 1998 року зі складом сім`ї дві особи та включено в Книгу обліку осіб, які перебувають в черзі на одержання жилих приміщень в житловій комісії військової частини НОМЕР_1 за № 6, включено в списки військовослужбовців, які мають право на одержання жилих приміщень на підставі пункту 6 статті 34 ЖК Української РСР.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_2 Служби безпеки України від 03 жовтня 2013 року ОСОБА_1 під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 (місто Львів) житлом не забезпечувався, перебував на квартирному обліку з 03 березня 1998 року до 03 жовтня 2013 року, загальна черга.
Протоколом засідання житлово-побутової комісії Управління Служби безпеки України у Львівській області від 27 листопада 2014 року № 2 ОСОБА_1 виключено з квартирного обліку Управління Служби безпеки України у Львівській області відповідно до частини другої пункту 26 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень».
Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29 квітня 2002 року № 140 військовослужбовцю військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_1 надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 як службову на склад сім`ї з трьох осіб ( ОСОБА_1 , його дружині ОСОБА_2 , доньці ОСОБА_3 ) та 30 квітня 2002 року видано ордер.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оскільки, протягом усього часу проходження військової служби він іншого житла, крім службового, для постійного проживання разом із членами сім`ї не отримав, а загальна календарна вислуга військової служби становить понад 26 років, то відповідно до вимог чинного законодавства України має право на забезпечення житлом для постійного проживання за рахунок Міністерства оборони України, у тому числі шляхом виключення житла з числа службового.
За змістом статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.
Згідно з пунктом 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними, затвердженого постановою Ради Міністрів від 04 лютого 1988 року № 37 (у редакції, на час виникнення спірних правовідносин), жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях, зокрема, робітників і службовців, не є підставою для виключення цих приміщень із числа службових.
Відповідно до Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081, житлове приміщення включається до числа службового згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини, погодженого з квартирно-експлуатаційним органом. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкціїпро організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, Міністерстві оборони України всі рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового приймаються Міністром оборони України.
У подальшому житлове приміщення включається (виключається) до (із) числа службового за рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням командира військової частини, погодженим з начальниками відповідних територіальних квартирно-експлуатаційних управлінь.
Відповідно пункту 5.13 Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень рішення про виключення з числа службових житлових приміщень приймається керівниками відповідних органів, закладів та установ Служби безпеки України на підставі пропозицій житлово-побутової комісії та за погодженням з житлово-побутовою комісією Центрального управління Служби безпеки України, що затверджується заступником Голови Служби безпеки України, до функціональних обов`язків якого належить координація господарського забезпечення, з наданням необхідних документів для його вивчення.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для зобов`язання виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради розглянути питання про виключення з числа службових спірної квартири без клопотання Івано-Франківської квартирно-експлуатаційної частини району, начальника Івано-Франківського гарнізону та командира військової частини.
Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження апеляційним судом і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін постанови апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2018 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В. І. Крат