Справа № 219/7562/18
Провадження № 2/219/2424/2018
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2018 року Артемівський міськрайонний суд Донецької області в складі:
судді Павленко О.М.,
за участі секретаря Брагіної М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в:
позивач ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом до суду, згідно якого просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою що втратила право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що згідно договору купівлі - продажу від 05.07.2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3, йому на праві власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2. Він є одноосібним власником даної квартири. ОСОБА_2 після укладання договору купівлі-продажу залишилася зареєстрованою в даній квартирі. Представник відповідача обіцяла, що відповідач добровільно зніміться з реєстрації, але це не зробила. Відділ реєстрації Соледарської міської ради відмовив відповідачу у знятті з реєстрації місця проживання, оскільки документи, які вона надала були на російській мові, відповідач зареєстрована за українським паспортом, а її особа встановлена за російським паспортом. Відповідач не збирається приїжджати до м. Соледар Донецької області, відповідач не знімається з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним йому майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У звязку із цим позивач був змушений звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.06.2018 року вказану справу було призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, разом з тим надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує та не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення.
Представник відповідача ОСОБА_4, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, до суду надав заяву, згідно якої просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги позивача визнав у повному обсязі (а.с.28).
З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та її представник не заперечують.
Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05.07.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 1396, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка діяла на підставі довіреності від імені громадянки РФ Петрової ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, продала, а позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, купив 2-кімнатну квартиру за номером 36 у будинку за номером 4 по вулиці Карпинського у місті Соледарі Бахмутського району Донецької області, загальною площею 43,40 кв.м., житловою площею 27,3 кв.м. (а.с.7). Пунктом 10 цього договору визначено, що продавець зобовязується звільнити квартиру, передати ключі покупцю.
ОСОБА_7 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 129838613, сформований 05.07.2018 року приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі продажу (а.с.8).
На звернення громадянки ОСОБА_5 від 06.03.2018 року щодо відмови від зняття з реєстрації доньки ОСОБА_2, Соледарська міська рада рада повідомила, що відповідно до пояснень начальника відділу з реєстрації місця проживання фізичних осіб Соледарської міської ради ОСОБА_8 зсовно, що для надання послуги із зняття з реєстрації ОСОБА_5 була надана довіреність, в якій зазначено, що довірителька ОСОБА_2 є громадянкою ОСОБА_9 Федерації, та документовано паспортом громадянина РФ. Однак за відомостями відділу реєстрації місця проживання гр.. ОСОБА_2 на даний час є громадянкою України, реєстрація за адресою: АДРЕСА_4 відбулось за паспортом України, де була зроблена відповідна відмітка. Таким чином, ідентифікувати особу хгідно доручення не має можливості, відповідно не має правових підстав здійснити дії щодо зняття з реєстрації місця проживання гр.. ОСОБА_2 (а.с.9).
За даними довідки, яка видана 09.10.2018 року за № 9568/16-12 начальником відділу з реєстрації місця проживання фізичних осіб Соледарської міської ради ОСОБА_8, за адресою: АДРЕСА_5 зареєстрована ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.42).
Відомості про реєстрацію відповідача за вищевказаною адресою також підтверджується довідкою від 26.07.2018 року за № 7331/16-12, яка видана начальником відділу з реєстрації місця проживання фізичних осіб Соледарської міської ради ОСОБА_8, згідно якої відділ з реєстрації місця проживання фізичних осіб Соледарської міської ради повідомив, що ОСОБА_2 дійсно зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.15).
ОСОБА_7 акту від 09.10.2018 року, складеного комісією в складі майстра з утримання та експлуатації житла ОСОБА_10, майстра домогосподарства ОСОБА_11, в присутності сусідів свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, склали справжній акт за фактом немешкання в АДРЕСА_6 ОСОБА_2, із слів сусідів встановлено, що ОСОБА_2 фактично не проживає за вказаною адресою, оскільки проживає в РФ, за місцем реєстрації не користується комунальними послугами на їх не оплачую (а.с.41).
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
ОСОБА_7 ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 за місцем реєстрації, за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає.
Відповідно до листа КЗОЗ «Бахмутська центральна районна лікарня» від 17.08.2018 року № 4496, громадянка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 2015 року по теперішній час за стаціонарною допомогою до КЗОЗ «Бахмутська ЦРЛ» не зверталася, на обліку не перебуває, за амбулаторною та стаціонарною допомогою не зверталась, медична допомога вдома не надавалась (а.с.23).
Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набув права приватної власності на вищезазначене майно, а право власності ОСОБА_2 на вказане майно на підставі п.1.ч.1 ст. 346 ЦК України припинилось у звязку з відчуженням цього майна.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.
ОСОБА_7 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі з липня 2018 року, нею не користується, відповідач ОСОБА_2 витрати, пов'язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача ОСОБА_15 такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 78, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, ст. ст. 319, 321, 334, 346, 383, 386 ЦК України суд, -
позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Також позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя
ОСОБА_16