Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 134/18/13-ц

провадження № 61-22124св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2013 року у складі судді Рудь О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Кучевського П. В.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»

(далі - ПАТ «КБ «Надра», банк) у грудні 2012 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором у розмірі 100 742, 31 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що відповідно до договору від 13 листопада 2007 року № 462/АГ/2007/ЦВ-980 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 50 000, 00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном його повернення 13 листопада 2011 року.

Між банком та ОСОБА_4 13 листопада 2007 року укладено договір поруки, згідно з умовами якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 13 листопада 2007 року № 462/АГ/2007/ЦВ-980.

ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 05 грудня 2012 року утворилась заборгованість у розмірі 100 742, 31 грн, з яких 43 728, 22 грн - заборгованість з повернення кредиту, 29 613, 31 грн - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом, 3 667, 08 грн - заборгованість зі сплати штрафів, 23 733, 70 грн - пеня за порушення строку сплати обов'язкового мінімального платежу.

Як на правові підстави позову банк посилався на правила статей 536, 550, 553-555, 610, 611, 612, 624, 1054 Цивільного кодексу України.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2013 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 100 742, 31 грн на користь ПАТ «КБ «Надра», а також витрати на відшкодування оплати судового збору в сумі 1 007, 42 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що на день його постановлення зобов'язання за кредитним договором позичальником та поручителем не виконуються, відповідачі ухиляються від взятих на себе обов'язків щодо їх виконання перед банком, проте позов визнали та просили суд його задовольнити. Суд прийняв визнання позову відповідачами як таке, що не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції не врахував вимог статті 174 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), не пересвідчився у тому, ким підписана й подана заява про визнання позовних вимог, оскільки як в апеляційній скарзі, так і під час розгляду в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 заперечував факт написання такої заяви та подання її до суду першої інстанції. Крім того ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді першої інстанції не міг під час судового засідання подати заяву про визнання позовних вимог, оскільки він не був присутній в залі засідань суду. Відповідно до частини третьої статті 309 ЦПК України 2004 року порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.Зазначені процесуальні порушення, за висновками апеляційного суду, не призвели до неправильного вирішення справи. Апеляційний суд встановив порушення позичальником умов кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, що підтверджена, зокрема, довідкою банку.

Посилання заявника на те, що його батько сам отримав кредит та від його імені підписав договір поруки відхилені, оскільки доказів на підтвердження цього суду не надав, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на предмет встановлення того, ким підписаний договір поруки, заявляти не бажав. На день розгляду справи договір поруки від 13 листопада 2007 року № 13/11/2007/462, відповідно до якого він поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань, є чинним, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог й стягнення кредитної заборгованості солідарно з відповідачів.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами норм матеріального та процесуального права. На переконання заявника, заява про визнання позову та розгляд справи за його відсутності написана іншою особою, він про розгляд справи належним чином не сповіщався, судові повістки направлялися за адресою, за якою ОСОБА_4 не проживав, про що містяться відповідні відмітки поштового відділення на поштовій кореспонденції, повернутій до суду. Клопотання про призначення судової експертизи з метою визначення особи, яка підписала договір поруки, заявник до апеляційного суду не подавав, оскільки не мав оригіналу договору. Висновок апеляційного суду, що порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, не призвели до неправильного вирішення справи, на переконання заявника, є необґрунтованим. Також ОСОБА_4 зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили, чи припинилася порука за кредитними зобов'язаннями.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 15 травня 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до договору від 13 листопада 2007 року № 462/АГ/2007/ЦВ-980 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 50 000, 00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13 листопада 2011 року.

13 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно з умовами якого поручитель поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_3 взятих на себе кредитних зобов'язань.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором, які полягають у поверненні кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом, можливій сплаті неустойки, а також відшкодуванні збитків у зв'язку з порушенням договору, ОСОБА_3 передав у заставу банку таке майно: трактор Т-150 К, 1989 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; борону дискову АГ - 2,4-20, 2005 року випуску; плуг ПЛН - 5-35; плуг ПЛН -5-35; плуг-2-35; сівалку зернову С3-3,6; поголів'я великої рогатої худоби у кількості чотирьох дійних корів і нетель.

Відповідно до довідки банку від 05 грудня 2012 року № 46-02-04/04-5787 внаслідок невиконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість в розмірі 100 742, 31 грн, з яких 43 728, 22 грн - заборгованість з повернення кредиту, 29 613, 31 грн - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом, 3 667, 08 грн - штраф, 23 733, 70 грн - пеня.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував таке.

Щодо порушення судами норм процесуального права

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд встановив допущені порушення судом першої інстанції, зокрема той факт, що ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді першої інстанції не міг під час судового засідання подати заяву про визнання позовних вимог, оскільки він не був присутній в залі суду під час розгляду справи.

За правилами частин першої, другої та четвертої статті 174 ЦПК України 2004 року відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У матеріалах справи відсутні відомості про те, якими саме особами заявлено про визнання позову та про те, що їм роз'яснено судом наслідки визнання позову та такі наслідки їм зрозумілі, оскільки фіксування судового процесу не відбувалося, в матеріалах справи відсутні журнал відповідного судового засідання, а також диск із записом його фіксування відповідними засобами.

Прийняття судом визнання позову, вчиненого від імені відповідача, без роз'яснення наслідків вчинення таких процесуальних дій, не є правозгідним, тому суд не вправі був враховувати такі заяви, що, відповідно, не позбавляло суд обов'язку здійснити розгляд справи та вирішення спору без з'ясування та належного встановлення усіх обставин спору.

Таким чином, суд першої інстанції допустив істотне порушення норм процесуального права, а апеляційний суд, встановивши такі порушення, зробив безпідставний висновок, що такі порушення не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яким задоволено позов банку у зв'язку з його визнанням відповідачами без дослідження доказів у справі та без встановлення обставин, що мають істотне значення для вирішення спору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд і не встановив порушень, здійснив розгляд справи без участі ОСОБА_4, без належного повідомлення відповідача та вручення йому копії позовної заяви з додатками.

Відповідно до статті 127 ЦПК України 2004 року після відкриття провадження у справі суд невідкладно надсилає особам, які беруть участь у справі, копії ухвали про відкриття провадження у справі. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі відповідачу надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, а третій особі - копія позовної заяви.

Суд першої інстанції надсилав на адресу відповідача зазначену у позовній заяві копію ухвали про відкриття провадження у справі від 09 січня 2013 року, копію позовної заяви з додатками до неї та судову повістку (а.с. 33). Втім, зазначені документи повернулись на адресу суду із відміткою поштового відділення, що адресат за зазначеною адресою не проживає. Відомості про сповіщення ОСОБА_4 про призначення судового засідання на 01 лютого 2013 року у матеріалах справи відсутні.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

За правилами пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 169 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких відсутні відомості, що їм вручені судові повістки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції порушив норми процесуального права щодо судового виклику відповідача, направивши йому судову повістку, не встановивши адресу реєстрації місця проживання відповідача відповідно до вимог процесуального закону, та постановивши рішення, не зважаючи на відсутність відомостей про його сповіщення про розгляд справи.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам заявника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду справи, які зазначені ним в апеляційній скарзі на відповідне рішення.

Наведене свідчить про порушення прав відповідача, передбачених статтями 27, 31 ЦПК України 2004 року. ОСОБА_4 був позбавлений можливості знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії рішень, ухвал, брати участь у судових засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, задавати питання іншим особам, які беруть участь у справі, а також свідкам, експертам, спеціалістам, заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися правовою допомогою, знайомитися з журналом судового засідання, знімати з нього копії та подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, прослуховувати запис фіксування судового засідання технічними засобами, робити з нього копії, подавати письмові зауваження з приводу його неправильності чи неповноти, оскаржувати рішення і ухвали суду, користуватися іншими процесуальними правами, встановленими законом, а також особисто визнати позов повністю або частково.

З огляду на наведене Верховний Суд зробив висновок, що суди першої та апеляційної інстанцій, допустивши істотне порушення норм процесуального права, порушили принципи рівності та змагальності сторін у судовому процесі.

Засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За правилами статті 10 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У пункті 1 статті 6 Конвенції гарантується «процесуальна» справедливість, тобто змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (рішення «Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece» від 06 липня 2010 року № 54111/07). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом загалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (рішення «Mirolubovs and Others v. Latvia» від 15 вересня 2009 року № 798/05, § 103). Бажання зекономити час і прискорити провадження не обґрунтовує невиконання такого фундаментального принципу, як право на змагальні провадження (рішення «Niderost-Huber v. Switzerland» від 18 лютого 1997 року № 104/1995/610/698, § 30).

Право на змагальні провадження повинно надаватись у задовільних умовах: сторона у справі повинна мати можливість ознайомитись із доказами у суді, і коментувати їх існування, зміст та достовірність у належній формі у встановлений час (рішення «Krcmar and Others v. the Czech Republic» від 27 квітня 1999 року №35376/97, § 42; рішення «Immeubles Groupe Kosser v. France» № 38748/97, § 26), за необхідності, отримати відкладення справи (рішення «Yvon v. France» від 24 квітня 2004 року № 44962/98, § 39). Сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги (рішення «Clinique des Acacias and Others v. France» від 13 жовтня 2005 року № 65407/01, [2005] ECHR 714, 65399/01, 65405/01, § 37).

Щодо чинності поруки

Заявник у суді апеляційної інстанції заперечував факт укладення та підписання ним договору поруки як підставу для відмови у задоволенні позову в частині пред'явлених до нього позовних вимог, при цьому посилався на те, що судами не оглянуто оригінал договору, у зв'язку з чим не заявляв клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи.

Незважаючи на наведені доводи, апеляційний суд під час розгляду справи не врахував їх та не дослідив всупереч правилам частини другої статті 64 ЦПК України 2004 року оригінал договору поруки, при цьому заявнику не роз'яснено право заявлення клопотання про призначення судової експертизи без наявності у матеріалах справи оригіналу доказу (договору поруки), оскільки лише відсутність оригіналу доказу стало підставою для незаявлення такого клопотання у суді, про що і було повідомлено апеляційний суд.

Зробивши висновки, що позичальник порушив зобов'язання за кредитним договором, порука є чинною, заявник не довів непідписання ним такого договору, апеляційний суд залишив в силі рішення суду першої інстанції про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителя.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання

(у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12

(провадження № 14-145цс18), відповідно до якого строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Суди першої та апеляційної інстанцій, стягуючи з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, не врахували наведених норм матеріального права та обставин справи, не з'ясували, коли позичальник здійснив останній платіж за договором за кожною із складових заборгованості, не встановили, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем та за якими платежами порука припинилась, а за якими ще діє.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15, з огляду на положення частини четвертої статті 559 ЦК України наявні підстави для висновку, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Зважаючи на порушення судами першої та апеляційної інстанцій принципу рівності та змагальності сторін, розгляд судом першої інстанції справи без належного повідомлення та виклику відповідача, невручення йому копії позовної заяви з доданими до неї додатками, недослідження питання чинності поруки та неусунення цих порушень апеляційним судом, Верховний Суд зробив висновок, що ухвала Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2017 року підлягає обов'язковому скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, у зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно дослідити питання припинення поруки з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), а також врахувати правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), щодо нарахування відсотків за кредитом після закінчення строку кредитування чи зміни строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 березня 2017 року в частині позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_4, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик