22-ц/775/628/2018(м)
263/4402/17

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2018 року Єдиний унікальний номер 263/4402/17

Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар - Єфремова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 червня 2018 року, у складі судді Кияна Д.В., повний текст рішення виготовлений 06 липня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3

про визнання недійсним додаткового договору,

В с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсним Додатковий договір № 1 від 27 грудня 2016 року до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28 листопада 2016 року, реєстровий номер 4257 (далі Додатковий договір № 1 від 27 грудня 2016 року, застосувати наслідки передбачені ч.3 ст.228 ЦК України та стягнути в дохід держави отримане за вказаним договором.

В обґрунтування позову зазначила, що 20 грудня 2016 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області було відкрито провадження у справі за її позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про витребування майна з чужого незаконного володіння. Одночасно з відкриттям провадження у справі, суд наклав арешт на обладнання, розміщене у нежитловому будинку № 100, приміщення 48 в м. Маріуполі. Незважаючи на арешт майна, ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 на підставі Додаткового договору купівлі-продажу від 27 грудня 2016 року, майно, розташоване в зазначеному приміщенні.

Оскільки на зазначене майно був накладений арешт та подальше його відчуження було заборонено, вказаний договір підлягає визнанню недійним із застосуванням наслідків його недійсності.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним додаткового договору, відмовлено повністю.

З рішенням суду не погодилась ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю та постановити окрему ухвалу щодо перевірки дій ОСОБА_2

Зокрема зазначає, що викладені судом у рішенні обставини відносно розміщення ОСОБА_3 банеру щодо продажу салону, попередження ОСОБА_1 про оренду приміщення салону до кінця 2016 року, укладання попереднього договору купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, участі ОСОБА_3 у судових засіданнях , не відповідають обставинам справи.

Безпідставним є висновок суду відносно того, що Додатковий договір № 1 не порушує права позивача, з посиланням на те, що зміна власника спірного приміщення обладнання не впливає на орендаря, оскільки позов обґрунтовано накладенням арешту на предмет спірного додаткового договору.

Безпідставно суд повязує укладання попереднього договору з додатковим договором №1.

Судом не дана оцінка письмовим доказам, що знаходяться в матеріалах справи, які підтверджують про обізнаність ОСОБА_3, ОСОБА_2 та приватного нотаріуса про арешт нежитлового приміщення, обладнання і меблів на момент укладення оскаржуваного Додаткового договору № 1.

Відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення ОСОБА_3 судової повістки-повідомлення по цивільній справі, записи в книзі телефонограм апеляційного суду за №№ 1552 1555 (т.2 а.с.58 -60, 67). Позивач та відповідач ОСОБА_2 направили заяви про розгляд справи без їх участі (т.2 а.с.65, 124).

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, який просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, перевіривши матеріали справи, дослідивши матеріали цивільної справи № 263/15744/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 (ОСОБА_2), третя особа ОСОБА_3, про витребування майна з чужого незаконного володіння, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_2 направила відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що між нею та ОСОБА_3 була досягнута домовленість щодо придбання у останньої приміщення перукарні, розташоване по проспекту Будівельників в м.Маріуполі за 35700 доларів США. На час оформлення, 28 листопада 2016 року, договору купівлі продажу, у неї не було необхідної суми, тому за пропозицією нотаріуса вони уклали договір купівлі-продажу приміщення на суму, яка у неї була. Приблизно о 18 годині їй привезли необхідну суму грошей, яку вона передала ОСОБА_3, а остання власноручно склала розписку про отримання 35700 доларів США та домовились прибути до нотаріуса на наступний день. Однак вона вимушена була виїхати за межі м.Маріуполя , а тому з продавцем ОСОБА_3 у нотаріуса зустрілися тільки 27 грудня 2016 року. Про придбання приміщення перукарні та розташованого у ньому обладнання вона домовлялася з власником ОСОБА_3, яка стверджувала про те, що приміщення та обладнання не знаходиться в заставі, не передано в оренду, у спорі чи під забороною не перебуває, про що зазначено у п.13 договору купівлі-продажу. Про наявність арешту на обладнання їй стало відомо лише наприкінці січня 2017 року. Більш того, ОСОБА_3 та її штат 30 листопада 2016 року безперешкодно забрали обладнання, яке не було предметом договору купівлі-продажу. У наданому ОСОБА_1 договорі оренди значиться приміщення площею 46,8 кв.м. та не зазначено його номер, тоді як вона, ОСОБА_2, за договором купівлі - продажу придбала приміщення № 48, площею 45,7 кв.м.

Крім того, ОСОБА_1 не є стороною укладеного договору купівлі-продажу, та не має права оскаржувати його з підстав, зазначених у позові.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги, пояснив, що відповідачам та нотаріусу, який посвідчував договір купівлі-продажу нежитлового приміщення та додаткового договору до нього, було відомо про накладення арешту на нежитлове приміщення та на перукарське обладнання і меблі, які є предметом Додаткового договору купівлі-продажу № 1. До такого висновку слід дійти виходячи з того, що перелік майна, що є предметом Додаткового договору № 1, складений в тій же послідовності та з тим самими описками, що і в ухвалі суду про накладення арешту. Суд не дав оцінку наданим до матеріалам справи ухвалам суду від 20 грудня 2016 року про накладення арешту на перукарське обладнання і меблі по справі № 236/15744/16 про витребування майна з чужого незаконного володіння, та від 08 грудня 2016 року про накладення арешту на нежитлове приміщення, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 грудня 2016 року про реєстрацію арешту на підставі ухвали суду від 08 грудня 2016 року; інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, від 17 грудня 2016 року, в яких зазначено про накладення арешту на нежитлове приміщення № 48 по пр-кту Будівельників, 100 в м.Маріуполі; письмовому дозволу ОСОБА_6, як іпотекодержателя, на оформлення Додаткового договору № 1. Вказані докази свідчать про обізнаність відповідачів та нотаріуса про арешт майна, яке було предметом оскаржуваного додаткового договору № 1.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції і це підтверджується матеріалами справи, за договором оренди від 01 липня 2016 року ОСОБА_3 передала в оренду належне їй на праві власності нежитлове приміщення площею 46,8 кв.м., розташоване в м.Маріуполі Донецької області, пр-кт Будівельників, 100, ОСОБА_1, для здійснення господарської діяльності. Строк дії договору до 01 липня 2018 року. Розмір орендної плати за місяць складає 4000 грн. Актом приймання передачі за договором оренди від 01 липня 2016 року зазначено перелік перукарського обладнання і меблів, яке передається орендарю приміщення (т.1 а.с. 27, 162, 253).

28 листопада 2016 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу продала ОСОБА_2 вказане нежитлове приміщення перукарні. Право власності набувача зареєстровано 28 листопада 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, за договором купівлі- продажу (т.1 а.с 60, 85, 88).

Цьому передувало укладення 26 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 попереднього договору купівлі-продажу (завдаток) спірного приміщення (т.1 а.с. 189).

За Додатковим договором № 1 до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 27 грудня 2016 року, ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 разом із нежитловим приміщенням, перукарське обладнання із меблями (т.1 а.с. 5, 79).

Відмовляючи у задоволенні позову суд дійшов висновку , що укладений ОСОБА_3 з ОСОБА_2 (ОСОБА_5) Додатковий договір № 1 не порушує права ОСОБА_1, оскільки зміна власника спірного приміщення та обладнання не впливає на орендаря та договір оренди зберігає свою дійсність при зміні власника орендодавця на будь-яких законних підставах, у тому-числі купівля-продаж. Крім того позивачем не доведено обставини відновлення її прав у випадку визнання додаткового договору недійсним.

Враховуючи той факт, що відповідно до відомостей ухвали суду про забезпечення позову від 20 грудня 2016 року ОСОБА_1 є обтяжувачем, судом не прийнято доводи позивача про порушення нотаріусом законодавства під час нотаріального посвідчення Додаткового договору № 1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки їй не було відомо про наявність обтяження, накладеного на обладнання, крім того будь-яких доказів про надання держателю або реєстратору державного реєстру інформації для реєстрації обтяження на обладнання позивачем не надано та відсутня інформація про наявність такої.

З висновком суду щодо відсутності факту порушення прав позивача не можна не погодитися з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_5, ОСОБА_3 з позовом про визнання недійсним Додаткового договору № 1, який був посвідчений в нотаріальному порядку 27 грудня 2016 року за реєстром 4257, із застосуванням наслідків, передбачені ч.3 ст.228 ЦК України (т.1 а.с.2,3).

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 грудня 2016 року було відкрито провадження у справі № 263/15744/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_3, про витребування майна з чужого незаконного володіння та призначено до розгляду на 28 грудня 2016 року о 8-30 годині ( т.1 а.с. 4).

Одночасно цією ухвалою була задоволена заява ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на майно, а саме на: дзеркала 150 х 60 см 5 шт.; плафони неддзеркальні 4 шт., шафу-купе 4-х дверну (дзеркальна); крісло парикмахерське на гідравліці 4 шт., крісло для миття голови з раковиною 1 шт.; крісло для педикюру 1 шт.; ванночку для педикюру гідромасажну з підігрівом 1 шт.; стіл для манікюру 1 шт.; тумбу для матеріалів 4-х дверна 1 шт.; стійку-бюро для адміністратора 1 шт.; стільці офісні 2 шт.; тумбочки для робочого місця парикмахера на 4 кошика 4 шт.; шафу для верхнього одягу 2-х дверна 1 шт.; шафу для манікюрних інструментів 2-х дверна 1 шт.; шафу кухонну 1-но дверна з двома полицями 1 шт.; стіл кухонний 1 шт.; бойлер електричний на 80 л 1 шт.; кондиціонер спліт-систему 1 шт. (далі за текстом перукарське обладнання і меблі).

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2 - 4, 14 ЦПК України, в редакції 2004 року (чинному на час звернення позивача до суду з позовом та прийняття судом ухвали про забезпечення позову), кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/ відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України, в редакції 2004 року (чинній на час прийняття судом ухвали про забезпечення позову) поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України цього Кодексу забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

З урахуванням особливостей мети забезпечення позову заява про забезпечення позову розглядається судом у день її надходження, копія ухвали про забезпечення позову надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення. Така ухвала суду виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Крім того, навіть оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання та не перешкоджає подальшому розгляду справи (стаття 153 ЦПК України, в редакції Кодексу 2004 року).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України в редакції Кодексу 2004 року). Тому той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу було відомо.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, так і в апеляційному суді позивачем та її представником не доведено той факт, що відповідачам, сторонам оскаржуваного Додаткового договору № 1, було відомо про накладення арешту на перукарське обладнання і меблі. Матеріали справи зазначених доказів не містять.

З досліджених апеляційним судом матеріалів цивільної справи № 263/15744/16 -ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення спричиненої шкоди, вбачається, що судом направлялась копія ухвали сторонам для відома, а також для виконання Центральному відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі ВДВС), та копію позовної заяви з додатками ОСОБА_5 і ОСОБА_3 ( т.2 а.с. 11-, 112).

При цьому, даних про отримання відповідачами копії ухвали про відкриття провадження по справі та про накладення арешту на перукарське обладнання і меблі станом на 27 грудня 2016 року, тобто на час укладення оскаржуваного Додаткового договору № 1, матеріали справи № 263/15744/16-ц також не містять.

Матеріали вказаної справи містять повідомлення про вручення 17 січня 2017 року ОСОБА_5 поштового відправлення суду, на якому зазначено номер провадження по справі та дата « 28.12 8-30», що відповідає даті і часу розгляду справи, а також про ознайомлення представником ОСОБА_5 з матеріалами справи № 263/15744/16-ц 16 січня 2017 року ( т.2 а.с.116) .

За таких обставин, погодитися з доводами позивача та її представника, щодо обізнаності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час укладання Додаткового договору № 1 про накладення арешту на майно, яке є предметом Додаткового договору № 1, не можна.

Крім того, ухвала судді про накладення арешту на перукарське обладнання і меблі та додаткова ухвала від 23 грудня 2016 року із зазначенням місця знаходження майна, на яке було накладено обтяження, залишені без виконання ВДВС та повернуті суду (т.2 а.с. 118-120).

З відзиву ОСОБА_3 на позовну заяву по справі № 263/15744/16-ц також не вбачається про її обізнаність щодо накладення арешту на перукарське обладнання і меблі (т.1 а.с. 135, 136).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в оскаржуваному Додатковому договорі № 1 перукарське майно і меблі перелічені в тій самій послідовності, як і в ухвалі суду про накладення арешту, а від так відповідачам було відомо про накладення арешту на це майном, є припущеннями позивача та не підтверджується будь-якими належними та допустимими доказами.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року у справі № 263/15412/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про переведення прав та обовязків за договором купівлі-продажу та визнання права власності, було накладено арешт на нежитлове приміщення № 48 у будинку № 100, по пр. Будівельників у м.Маріуполі, яке належить на праві власності ОСОБА_5 шляхом заборони його відчуження та заборони проведення переобладнання вказаного нежитлового приміщення, проводити в ньому ремонтні роботи (т.1 а.с. 163).

Зазначене обтяження було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (далі Державний реєстр), номер запису про обтяження: 17932491 (т.1 а.с. 85 93, 164).

Разом з тим, вказане обтяження було накладено після укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договору купівлі - продажу нежитлового приміщення № 48 у будинку № 100, по пр.Будівельників у м.Маріуполі від 28 листопада 2016 року, та на час укладення цього договору купівлі-продажу будь-яких обтяжень на нежитлове приміщення не існувало, що підтверджується інформаційними довідками № 74191662, № 74191183 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 28 листопада 2016 року (т. 1 а.с. 74 77).

Більш того, накладений ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 08 грудня 2016 року у справі № 263/15412/16-ц арешт та заборона вчиняти певні дії, стосуються лише нежитлового приміщення, та не стосуються перукарського обладнання і меблів, які є предметом оскаржуваного Додаткового договору № 1.

Оскільки наведені вище інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 27 грудня 2016 року (т.1 а.с. 85 93) містили відомості про обтяження (номер запису про обтяження: 17909820), а саме заборону на нерухоме майно, у звязку з передачею ОСОБА_5 нежитлового приміщення № 48 у будинку № 100, по пр.Будівельників у м.Маріуполі в іпотеку на підставі договору іпотеки, серія та номер: 1471, від 08 грудня 2016 року, нотаріусом була отримана згода іпотекодержателя ОСОБА_6 на укладення спірного Додаткового договору, оскільки перукарське обладнання і меблі, знаходилися в переданому в іпотеку нежитловому приміщенні (т.1 а.с. 80).

Разом з тим, зазначені обставини не дають підстав вважати, що нотаріус також була обізнана про обтяження, накладене на підставі ухвали судді від 20 грудня 2016 року та від 23 грудня 2016 року на перукарське обладнання і меблі.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

ОСОБА_2 на законних підставах ( договір купівлі-продажу) набула право власності на нежитлове приміщення перукарні, в якому знаходилося перукарське обладнання і меблі.

В суді першої інстанції та у відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 пояснила, що не знала про найм перукарського обладнання позивачем. Пунктом 13 нотаріально посвідченого договору купівлі продажу нежитлового приміщення від 28 листопада 2016 року підтверджено, що продавець приміщення перукарні ОСОБА_3 засвідчила і впевнила покупця у відсутності обтяжень приміщення правами третіх осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 лютого 2018 року (справа № 263/15744/16-ц), залишеним без змін постановою Апеляційного суду Донецької області від 16 травня 2018 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення спричиненої шкоди, відмовлено.

Скасовано захід забезпечення позову, накладений за ухвалами цього суду від 20 грудня 2016 року та від 23 грудня 2016 року у виді арешту на майно, яке знаходиться в розпорядженні ОСОБА_2за адресою: м.Маріуполь, проспект Будівельників, будинок 100, приміщення 48, а саме на перукарське обладнання і меблі ( т.2 а.с. 31 33, 121-123).

Таким чином, у справі № 263/15744/16-ц судом першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, було встановлено, що ОСОБА_1 безпідставно заявила позов про витребування перукарського обладнання і меблів, в забезпечення виконання якого судом накладався арешт на вказане майно. Дійшовши такого висновку, суд виходив з того, що в змісті договору оренди приміщення містяться умови передачі в оренду тільки приміщення, без будь-якого перукарського обладнання і меблів, зазначені приписи щодо акту прийому передачі до договору оренди стосуються тільки оренди приміщення. Зі змісту акту прийому передачі до договору оренди від 01 липня 2016 року вбачається, що приміщення передано в оренду у відповідності з метою оренди, зазначеною у п.2.1 договору оренди, та воно не має недоліків на час передачі, перелік перукарського обладнання і меблів в акті прийому-передачі приміщення не є правочином саме щодо обладнання і меблів.

Підставою для відновлення прав особи в ході судового розгляду справи в сенсі ст.15 ЦК України має бути доведеність факту порушення, невизнання або оспорювання прав такої особи.

З огляду на наведе вище, слід дійти висновку, що ОСОБА_1, звертаючись з позовом у справі № 263/15744/16-ц, безпідставно звернулась і з заявою про забезпечення позову, оскільки порушення її прав відносно перукарського обладнання і меблів, не відбувалося.

Суд першої інстанції при розгляді даної справи обґрунтовано і на базі зібраних у справі доказів, вірно з процесуальної точки зору проаналізованих в сукупності доказів, дійшов висновку про недоведеність позивачем порушення її прав відповідачами, що виключає використання позивачем речово-правового захисту субєктивних прав у вигляді механізму, регламентованого положеннями ст. ст. 203, 215, 228, 388 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_7 та відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. 89, 263 264 ЦПК України, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про визнання Додаткового договору № 1 недійсним внаслідок недоведеності складу матеріально-правового порушення з боку відповідачів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду першої інстанції не встановлено тав стороною позивача не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції. Порушень норм процесуального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обовязковою підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, на підставі п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішенняя суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.М.Кочегарова

ОСОБА_8

Повний текст постанови складений 07 вересня 2018 року.

Суддя Т.Б.Ткаченко