Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 344/7145/15-ц

провадження № 61-7981св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Фединяка В. Д., Максюти І. О., Матківського Р. Й., від 20 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину недійсною; визнання заповіту недійсним та визнання недійсним і скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що його мати ОСОБА_4 24 вересня 2003 року склала заповіт, згідно якого усе належне їй майно заповіла сестрі ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець ОСОБА_4 померла. 21 жовтня 2014 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Посилався на те, що на момент складання вказаного заповіту спадкодавець ОСОБА_4 хворіла, тому, ймовірно, вона не могла підписувати цей заповіт, а якщо підписувала, то не могла розуміти змісту та наслідків правочину.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати заяву ОСОБА_3 від 16 липня 2004 року про видачу свідоцтва про право на спадщину недійсною; визнати заповіт від 24 вересня 2003 року, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 недійсним; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_3 21 жовтня 2014 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 листопада 2016 року в особі судді Зеленко О. В. позов задоволено частково. Визнано недійсним заповіт ОСОБА_4, посвідчений 24 вересня 2003 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л. І. та зареєстрований в реєстрі за № 1-1831. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 21 жовтня 2014 року Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_3, зареєстроване в реєстрі за № 1-1073. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заява про видачу свідоцтва про право на спадщину не є правовстановлюючим документом, тому не підлягає визнанню недійсною. Спірний заповіт був складений з порушенням вимог закону, оскільки згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 23 червня 2016 року, на час його складання, внаслідок хвороби спадкодавець ОСОБА_4 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а, отже, він є недійсним та видане на підставі недійсного заповіту свідоцтво про право на спадщину за заповітом підлягає визнанню недійсним. Скасування спірного свідоцтва, яке в силу статті 1301 ЦК України визнається недійсним за рішенням суду з відповідними правовими наслідками, не передбачено чинним законодавством тому зазначені вимоги вважав необґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2017 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що висновок судово-психіатричної експертизи від 23 червня 2016 року, проведеної в районному суді, достовірно не підтверджує неспроможність ОСОБА_4 розпорядитись належним їй майном, оскільки він спростовується показаннями свідків та письмовими доказами і не має переваг перед іншими засобами доказування. Згідно висновку проведеної відповідно до ухвали апеляційного суду судово-психіатричної експертизи, встановити, чи могла ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту від 24 вересня 2003 року не виявляється можливим у зв'язку з суперечливістю в матеріалах справи даних про її психічний стан. У зв'язку з цим, дійшов висновку про те, що не встановлено підстав для визнання спірного заповіту та виданого на його підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, поданій представником - ОСОБА_2, у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2017 року та залишити в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що у суду апеляційної інстанції не було законних підстав для призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_3 не порушувалося питання про призначення повторної експертизи. Висновок судово-психіатричного експерта № 161 від 27 березня 2017 року, який суперечив висновку судово-психіатричної експертизи № 163 від 23 червня 2016 року, одержаний на підставі незаконної ухвали апеляційного суду про призначення експертизи і складений з порушенням вимог закону, є необґрунтованим, оскільки він не містить відповіді на поставлені питання у межах його компетенції, і не має конкретного характеру, тому помилково був покладений судом в основу рішення суду. Також зазначив, що поза увагою апеляційного суду залишилося і його клопотання від 08 вересня 2015 року про витребування першого примірнику заповіту від 24 вересня 2003 року, з метою призначення почеркознавчої експертизи виконання підпису на першому і другому примірнику заповіту від 24 вересня 2003 року однією ж і тією ж особою. Таким чином, неповне з'ясування судом апеляційної інстанції обставин справи є підставою для скасування його рішення.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення апеляційного суду відповідає.

Судом встановлено, що 24 вересня 2003 року складено заповіт, згідно якого ОСОБА_4 на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не було та з чого воно б не складалося і взагалі, все те, що їй належатиме і на що за законом матиме право заповіла ОСОБА_3. Заповіт посвідчено нотаріально та зареєстровано у реєстрі за № 1-1831.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

16 липня 2004 року ОСОБА_3 звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 21 жовтня 2014 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Згідно зі статтею 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. За нормами статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Оскільки заповіт є правочином, на нього поширюються загальні положення про правочини.

Відповідно до частин другої та третьої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено, що оспорюваний заповіт підписано 24 вересня 2003 року, тобто на момент дії ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦК УРСР 1963 року, укладена громадянином угода, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Як роз'яснено судам у підпункті «е» пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (чинною на момент виникнення спірних правовідносин), визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором.

У пунктах 17 та 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам роз'яснено, що право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК України 2004 року).

Оскільки спадкодавець ОСОБА_4 на момент звернення ОСОБА_1 до суду померла, то позивач, як син померлої та особа, яка вважала, що його права або інтереси порушені оспорюваним заповітом, мав право на звернення до суду із позовом про визнання спірного заповіту недійсним з підстав, передбачених статтею 55 ЦК УРСР 1963 року.

При цьому, для визнання правочину недійсним за вказаної підстави, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

З метою встановлення волевиявлення заповідача на момент складення заповіту, ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 лютого 2016 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза.

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 163 від 23 червня 2016 року ОСОБА_4 страждала стійким хронічним психічним розладом вторинною (посттравматичною) деменцією, що згідно МКХ - 10 відповідає F 02.8. Зазначене захворювання позбавляло підекспертну здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними під час підписання заповіту 24 вересня 2003 року (а.с.196-202 т. 1).

Допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_6 на запитання представника відповідача щодо підстав для прийняття такого висновку, без врахування показань свідків не могла дати обґрунтовану відповідь.

Згідно вимог статті 150 ЦПК України та роз'яснень, що містяться в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року N 8 «Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах», відповідно до яких лише після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з'ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо, судом призначається додаткова експертиза.

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта.

За клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7, ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 січня 2017 року призначено повторну посмертно-психіатричку експертизу виконання якої доручено експертам комунального закладу Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні.

Відповідно до висновку повторної судово-психіатричного експерта № 161 від 27 березня 2017 року комунального закладу Львівської обласної клінічної психіатричної лікарні у зв'язку з суперечливістю в матеріалах справи та в медичній документації даних про психічний стан ОСОБА_4, встановити, чи могла ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту від 24 вересня 2003 року не виявляється можливим (а.с. 130-134 т. 2).

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які були родичами та сусідами покійної ОСОБА_4, пояснили, що спадкодавець до дня смерті проживала одна, була охайною, врівноваженою, працювала на дому, отримувала замовлення та своєчасно їх виконувала, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, не скривала, що заповість належне їй майно дочці ОСОБА_12, про що було відомо позивачу (а.с. 134 т.2).

Даними, які містяться в заяві ОСОБА_4 про прийняття на роботу, копії трудового договору укладеного 3 серпня 1994 року та 4 лютого 2003 року між підприємством інвалідів «Благовість» підтверджується, що ОСОБА_4 до дня смерті усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с. 228-231 т.1).

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснено, що для визначення наявності у особи стану, коли вона не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше), на момент укладення спірної угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Аналогічне роз'яснення міститься в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Висновок експерта не має переваг перед іншими засобами доказування, він також підлягає дослідженню й перевірці, а фактичні дані, що містяться в ньому, оцінюються судом за загальними правилами.

Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані у справі докази, враховуючи характер спірних правовідносин, обставини встановлені при розгляді судом зазначеної справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку про те, що висновок судово-психіатричного експерта №163/2016 від 23 червня 2016 року, проведеної на виконання ухвали суду від 22 лютого 2016 року, в якому зазначено, що покійна ОСОБА_4 страждала стійким хронічним психічним розладом - вторинною (посттравматичною) деменцією, що згідно МКХ - 10 відповідає F 02.8. і вказане захворювання позбавило її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними під час підписання заповіту 24 вересня 2003 року, не може бути покладений в основу обґрунтування рішення, оскільки спростовується поясненнями свідків та письмовими доказами, зокрема висновком повторної судово-психіатричного експерта № 161 від 27 березня 2017 року № 161 від 23 березня 2017 року, і достовірно не підтверджує неспроможність спадкодавця, відповідно статті 534 ЦК України в редакції 1963 року розпорядитись належним майном.

Посилання заявника щодо незаконного призначення апеляційним судом повторної експертизи є необґрунтованими, оскільки апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року сприяв у всебічному і повному з'ясуванні обставин справи та забезпечення змагальності сторін, в ухвалі про призначення повторної експертизи зазначив обставини, які викликали сумніви у правильності попереднього висновку експерта.

Зазначене повноваження апеляційного суду передбачено частиною другою статті 303 ЦПК України 2004 року.

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони, та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справ: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення.

Оскільки у справі проведено дві судово-психіатричні експертизи, висновки яких суперечать один одному, то, враховуючи, що саме позивач має довести обґрунтованість свого позову, саме він мав просити про проведення комплексної чи іншої експертизи, що він не зробив. Отже, оскільки позивач своїх вимог не довів, йому обґрунтовано відмовлено у задоволенні його позову.

Таким чином, апеляційним судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог (стаття 212 ЦПК України 2004 року).

Доводи касаційної скарги були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність рішення суду не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк