Справа N 2/325/313/2018
325/861/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 жовтня 2018 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Васильцової Г.А.
за участю секретаря: Міняйло А.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Приазовського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом
представника Товариства з обмеженою відповідальність «ПРОГРЕС» - ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Приазовська районна державна адміністрація,
Представник позивача звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати недійсним договору встановлення емфітевзису, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23 лютого 2017 року.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 01 вересня 2010 року між ТОВ «Прогрес» та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки. Договір був зареєстрований у встановленому законом порядку 26 вересня 2011 року та з цього моменту набув чинності. Відповідно до умов договору оренди строк дії договору складає 10 років. 23 лютого 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір встановлення емфітевзису, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 право цільового користування для сільськогосподарських потреб тією ж земельною ділянкою строком на 75 років. Таким чином, порушуючи умови договору, укладеним з ТОВ «Прогрес» , ОСОБА_2 уклала інший договір, тобто передала без згоди належного орендаря право користування земельною ділянкою іншій особі. Такі дії власника земельної ділянки суттєво обмежують права ТОВ «Прогрес»» та є незаконними. За таких обставин, позивач просить на підставі ст.. 215 ЦК України визнати недійсним договір встановлення емфітевзису, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 23 лютого 2017 року.
Відзивів відповідачами не подано, інших заяв та клопотань по справі від учасників справи до суду не надходило.
В судове засідання представник позивача не зявився, проте надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягають, не заперечують проти ухвалення заочного рішення.
Відповідачі та їх представники повторно у судове засідання не з?явилися, відповідно до ст. 128 ЦПК України належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи; не повідомили суд про причину своєї неявки.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи викладене та згідно ст.ст. 223, 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.
Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до п. 15.1 Договору, цей договір набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла на час укладення договору оренди між позивачем та ОСОБА_2, орендар ТОВ «Прогрес» набув права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України,
Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Згідно до ст. 20 Закону України «Про оренду землі», (в редакції , яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку , встановленому законом.
Відповідно до статей 125, 126 Земельного Кодексу України(в редакції , яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.
Таким чином, договір оренди земельної ділянки, укладений між ТОВ «Прогрес» та ОСОБА_2 01 вересня 2010 року є чинним з моменту його державної реєстрації.
Пунктом 1.4 Договору передбачено, що власник стверджує, що треті особи не мають права на зазначене вище майно.
Вказаний договір підписаний сторонами, та зареєстрований 23.02.2017 року.
Таким чином, одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну і ту ж земельну ділянку суперечить вимогам Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. До такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові 825/1287/15-а від 15 листопада 2016 року.
За таких обставин, саме укладанням договору емфітевзису між відповідачами земельної ділянки, якою ще користується позивач, вже порушено його права.
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Положеннями частини першої статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з вимогами частинами другою, третьою, п'ятою статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 152 Земельного кодексу визначено, що способами захисту прав на земельні ділянки може бути визнання прав та визнання договору недійсним.
Таким чином, суд прийшов до висновку про визнання договору про встановлення емфітевзісу від 23.02.2017 року недійсним, що є належним і ефективним способом захисту прав позивача при встановлених судом обставинах.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81-82, 89, 141, 209, 223, 247, 263-265, 280-281 ЦПК України,
Позов представника Товариства з обмеженою відповідальність «ПРОГРЕС» - ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору встановлення емфітевзису, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Приазовська районна державна адміністрація - задовольнити.
Визнати недійсним договір встановлення емфітевзису від 23 лютого 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 15.5) п.п. 15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України (в новій редакції), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення.

Дата складення рішення суду 17.10.2018 року.

Суддя: Г.А.Васильцова