Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 591/6419/14-ц

провадження № 61-2621св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ЕКСПОБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Криворотенка В. І., Шевченка В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ЕКСПОБАНК» (далі - ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості.

Позов обґрунтовувався тим, що 28 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ЕКСПОБАНК»

(далі - ВАТ «КБ «ЕКСПОБАНК») та ОСОБА_3 укладено договір кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 28 986, 00 дол. США терміном до 27 березня 2015 року та зобов'язався щомісяця частинами повертати кредит, сплачувати проценти за користування кредитом та комісію за кредитне обслуговування в розмірі 0, 2% від залишку заборгованості за кредитом. Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконує, щомісячні платежі у встановлений договором строк не вносить, у нього утворилась заборгованість в розмірі 1 255 519, 36 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 12 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідач здійснив останній платіж за кредитом 25 листопада 2008 року, тому 25 грудня 2011 року сплинув строк позовної давності, до суду позивач звернувся лише 26 серпня 2014 року. Оскільки відповідачем заявлено про застосування позовної давності, то у позові має бути відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог позову. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 481 211, 29 грн. В іншій частині позову відмовлено у зв'язку з пропуском позовної давності. Стягнуто компенсацію судового збору в сумі 1 388, 52 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 527, 37 грн - за розгляд справи в апеляційному суді.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що оскільки умовами договору та графіком погашення кредиту встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за вимогою щодо кожного чергового платежу починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, вимоги банку, строк виконання яких закінчився 25 серпня 2011 року, заявлені поза межами позовної давності. Додатково підлягають стягненню в межах позовної давності проценти та пеня за користування кредитом, а також заборгованість за кредитом відповідно до графіка прогнозованих погашень кредиту.

ОСОБА_3 у вересні 2016 року звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_3 посилається на те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки банк просив задовольнити позов, стягнувши заборгованість із розрахунку процентної ставки у розмірі 12 % річних, натомість апеляційний суд застосував процентну ставку у розмірі 16, 23 % річних. На переконання заявника, у вступній частині рішення апеляційного суду невірно зазначено особу позивача, оскільки апеляційну скаргу підписано Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК», а не представником банку за довіреністю. Крім того, поза увагою суду залишилось те, що апеляційна скарга не відповідала вимогам статті 295 ЦПК України

(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року).

ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило рішення апеляційного суду залишити без змін, оскільки апеляційним судом не порушено норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права. Банк зазначив, що на виконання Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, між ОСОБА_3 та банком укладено додаток до кредитного договору, який містить графік прогнозованих погашень за кредитом (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, щомісяця) із зазначенням сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним періодом з урахуванням відомостей, передбачених у додатку до зазначених Правил.

Проценти за користування кредитом у розмірі 12 % річних передбачені у пункті 1.3 кредитного договору, натомість реальна процентна ставка у розмірі 16, 23 %, наведена у додатку 1 до кредитного договору, дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту, включає в себе також плату за обслуговування кредитної заборгованості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження та витребувано із Зарічного районного суду м. Суми цивільну справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційним судом встановлено, що 28 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «КБ «ЕКСПОБАНК», правонаступником якого є ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК», укладено кредитний договір № 103/2008 USD, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 28 986, 00 дол. США. Графік повернення кредиту встановлено додатком № 1 до кредитного договору.

Згідно з пунктом 1.3 укладеного договору позичальник повертає банку кредит у строки/терміни, що визначені графіком, але не пізніше 27 березня 2015 року.

Позичальник щомісяця, протягом строку дії цього договору, до 25 числа кожного місяця, сплачує проценти за користування кредитом у розмірі 12 % річних та комісію за кредитне обслуговування в розмірі 0, 2% від залишку заборгованості за кредитом (пункти 1.2, 3.5, підпункт 4.5.1).

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 договору за несвоєчасне повернення кредиту/частини кредиту, несвоєчасну сплату процентів, несвоєчасну сплату комісії за кредитне обслуговування позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0, 2 % від суми боргу за кожний день прострочення.

Відповідно до пункту 3.7 договору позичальник повертає кредит банку шляхом внесення готівки через касу банку/переказу коштів на позичковий рахунок із спливом строку, що встановлений пунктом 1.3 цього договору та графіком повернення кредиту.

Згідно з графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено щомісячно (до 25 числа кожного місяця).

Таким чином одночасно зі встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на підставі договору.

Відповідач належним чином не виконував обов'язки зі сплати заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого станом на 18 липня 2014 року у нього існувала заборгованість у сумі 1 255 519, 36 грн, яка згідно з розрахунком, наданим позивачем, складається з:

строкової заборгованості за кредитом 4 383, 09 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 18 липня 2014 року склало 51 386, 54 грн;

простроченої заборгованості за кредитом - 22 194, 26 дол. США, що за курсом НБУ складало 260 110, 27 грн;

строкової заборгованості за нарахованими процентами - 72, 62 дол. США, що за курсом НБУ складало 851, 09 грн;

простроченої заборгованості за нарахованими процентами - 11 227, 87 дол. США, що за курсом НБУ складало 131 587, 37 грн;

простроченої заборгованості за нарахованою щомісячною комісією за кредитне обслуговування - 6 836, 02 грн;

пені за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості протягом періоду з 25 грудня 2008 року до 18 липня 2014 року - 39 633, 64 дол. США, що за курсом НБУ складало 464 494, 73 грн;

пені за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 25 грудня 2008 року до 18 липня 2014 року - 27 058, 04 дол. США, що за курсом НБУ складало 317 112, 38 грн;

пені за несвоєчасну сплату нарахованої щомісячної комісії за період з 25 грудня 2008 року до 18 липня 2014 року - 23 158, 97 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України(параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині другій статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що банк умови кредитного договору виконав, надав кредит позичальнику, який свої обов'язки з повернення боргу не виконав.

Право, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З метою для належного виконання зобов'язання сторонам необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, оскільки прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання боржника, який допустив прострочення, за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане боржником, який допустив таке прострочення, й після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Щодо позовної давності у спірних правовідносинах

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки у договорі встановлюються окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А тому, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий правовий висновок викладений у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

У справі, що переглядається, апеляційний суд установив, що поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору, тобто невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту 25 грудня 2008 року - дата здійснення останнього платежу, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 27 серпня 2014 року.

Пунктом 7.4 кредитного договору встановлено позовну давність тривалістю в три роки, у тому числі до вимог про стягнення неустойки.

Враховуючи заяву представника відповідача про застосування позовної давності, положення пунктів 1.3, 3.5, підпункту 4.5.1 кредитного договору, а також те, що позов поданий 27 серпня 2014 року, апеляційний суд зробив аргументований висновок про те, що вимоги ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК», строк виконання яких закінчився 25 серпня 2011 року, заявлені поза межами позовної давності та відмовив у їх задоволенні, при цьому стягнувши з відповідача заборгованість в межах строку позовної давності.

На переконання Верховного Суду, рішення апеляційного суду є обґрунтованим та відповідає вимогам закону, а тому не може бути скасоване з мотивів, наведених у касаційній скарзі.

Доводи заявника про те, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки при стягненні заборгованості застосував процентну ставку у розмірі 16, 23 % річних, є безпідставними огляду на таке.

Згідно із пунктом 7.5 кредитного договору цей правочин складений у двох автентичних примірниках, по одному примірнику для кожної сторони. Додатки до цього договору є його невід'ємною частиною.

У додатку 1 до договору кредиту від 28 березня 2008 року № 103/2008 USD сторони погодили, що реальна процентна ставка становить 16, 23 %.

За змістом підпункту «а» пункту 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, реальна процентна ставка (у процентах річних) точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

Положення, яким сторони узгодили розмір реальної процентної ставки, є чинним, судом недійсним не визнавалось, а тому з урахуванням презумпції правомірності правочину підлягає виконанню сторонами.

Доводи заявника про неналежність повноважень уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК» діяти в інтересах банку також ґрунтуються на помилковій посилці з огляду на таке.

22 січня 2015 року Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 41 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «КБ «ЕКСПОБАНК».

26 січня 2015 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняте рішення № 15 «Про початок процедури ліквідації АТ «КБ «ЕКСПОБАНК» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку».

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку.

Посилання заявника на невідповідність апеляційної скарги положенням статті 295 ЦПК України 2004 року щодо її форми та змісту не заслуговують на увагу, адже перебувають поза межами касаційного перегляду, за усіма встановленими обставинами відносяться до дискреційних повноважень суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик