Справа № 454/1738/17 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/1508/18 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2018 року

м. Львів

Справа № 454/1738/17

Апеляційний суд Львівської області в складі:

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 березня 2018 року постановленого судом у складі судді Адамович М.Я. в приміщенні Сокальського районного суду Львівської області, повний текст якого складено - 03.04.2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5, про визнання правочину удаваним,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року позивачка звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, та просила визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між дарувальником ОСОБА_2 та обдарованим ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Хома В.О., зареєстрований у реєстрі за №2-79, з метою приховування договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 В обґрунтування вимог зазначила, що згідно ордеру на житлове приміщення від 26.12.1990р. позивачці було передано у користування квартиру по АДРЕСА_1 Вказану квартиру отримала, як працівник відділу статистики. На підставі довідки ЖБК "Заполяр'я" від 13.01.1993р. про оплату корпоративної квартири нею оформлено право особистої власності на квартиру. У вказаній квартирі вона проживала разом з чоловіком ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_7 і пізніше з її чоловіком ОСОБА_8, з яким одружилась 30.05.1995р. Дочка зі своїм чоловіком мали намір проживати окремо і позивачка домовилась з ними про продаж їм своєї двокімнатної квартири, а за виручені від продажу кошти - купить собі однокімнатну квартиру. Повністю за квартиру ОСОБА_4 та ОСОБА_8 розрахувались з позивачкою в 2002 році.

Оскаржуваним рішення в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В апеляційній скарзі стверджує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено невідповідність висновків суду обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду. Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 було укладено фактично договір купівлі-продажу квартири на АДРЕСА_1, а не договір дарування, а договір дарування сторони уклали тому, що переоформлення права власності за договором дарування є дешевшим, а ніж договір купівлі-продажу, оскільки оформлюється між першим ступенем спорідненості. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити постанову, якою позов ОСОБА_2 задоволити в повному обсязі.

Оскільки в судове засідання не з'явились особи, які беруть участь у справі, доказів про поважність причин неявки суду не подано, а посилання представника ОСОБА_2 на незадовільний стан здоров'я не може прийматись до уваги, оскільки відсутні дані про хворобу і підтвердження такої, колегія суддів вважає, що розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України слід проводити без участі останніх та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом даного спору є договір дарування від 18.01.2002 року, який було укладено між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_4 і посвідчено державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Хомою В.О., згідно з яким відповідач отримала в дар від матері квартиру АДРЕСА_1

Згідно зі ст.243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність . Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

Положеннями ст.58 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України (в редакції 2004 року) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суд України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Мета удаваного правочину полягає у тому, щоб приховати дійсну волю сторін та спричинити інші наслідки, які випливають із правочину, що прикривається.

Для кваліфікації удаваного правочину необхідно щоб частина умов удаваного та прихованого правочину збіглася. Відповідно до ст. 81 ЦПК України позивач має довести: 1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто, відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно ч.1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин має доводитися доказами.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, умов, які б свідчили про оплатність або намір обдарованого в подальшому сплатити певну суму, договір не містить. Сторонами укладено і нотаріусом посвідчено саме договір дарування, позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору дарування спрямованість волі його сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу. До того ж ці договори відрізняються за своєю правовою природою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка не надала належних доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укладати договір дарування квартири та підтверджували б намір обох сторін укласти договір купівлі-продажу, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження укладення такого договору суду не було надано. Відтак, встановивши, що позивачкою не було доведено мети у прихованні своєї дійсної волі та намаганні спричинити інші наслідки, ніж ті, що випливають із договору дарування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Підстави для задоволення апеляційної скарги та вимог заявлених позивачем відсутні, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням суду.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та відповідно до вимог ст. ст.12, 81,89 ЦПК України надав належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, оскільки остання не надала суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний договір дарування квартири є удаваним правочином, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.09.2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.