Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 309/5927/15-ц

провадження № 61-32542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Лабанц Олена Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кожух О. А.,

Бисаги Т. Ю., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Лабанц О. Ю., у якому просила визнати недійсними видані ОСОБА_2 державні акти на право власності на земельні ділянки від 19 грудня 2012 року: площею 0,1148 га для ведення особистого селянського господарства; площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель; площею 0,4871 га для ведення особистого селянського господарства. Також просила визнати недійсними правочини від 04 липня 2014 року, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а саме: договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1 договір дарування земельної ділянки, площею

0,4871 га для ведення особистого селянського господарства; договір дарування земельної ділянки, площею 0,1148 га для ведення особистого селянського господарства.

Позовна заява мотивована тим, що згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 23 січня 2007 року, укладеного між нею та ОСОБА_2, останній отримав у дар від позивача земельну ділянку площею 0,8519 га. та житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_2

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 червня 2014 року було задоволено позов позивача (пред'явлений у листопаді 2012 року) та визнано недійсним наведений вище договір дарування від 23 січня

2007 року.

Вказане рішення набрало законної сили з дня проголошення є чинним та має преюдиційний характер.

Позивач указує, що за час дії договору дарування від 23 січня 2007 року відповідачу ОСОБА_2 було видано три державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,8519 га.

Після ухвалення 12 червня 2014 року апеляційним судом Закарпатської області рішення, відповідач ОСОБА_2 04 липня 2014 року відчужив спірне майно ОСОБА_3, уклавши з ним цього ж дня наступні угоди: договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, що розташований у АДРЕСА_1 договір дарування земельної ділянки, площею 0,4871 га для ведення особистого селянського господарства; договір дарування земельної ділянки, площею 0,1148 га для ведення особистого селянського господарства.

Посилаючись на те, що визнаний судом недійсним договір дарування є недійсним з моменту його вчинення, а підстава виникнення права власності у ОСОБА_2 відсутня, позивач вважає, що ОСОБА_2 не мав права розпоряджатись майном після визнання правочину недійсним.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2016 року у складі судді Довжанин М. М. позов задоволено.

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1148 га, виданий ОСОБА_2 20 грудня 2012 року; державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель площею

0,2500 га, виданий ОСОБА_2 20 грудня 2012 року; державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,4871 га, виданий ОСОБА_2 20 грудня 2012 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

04 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Лабанц О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 116 та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_4 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 04 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу

Лабанц О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 117.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,4871 га для ведення особистого селянського господарства, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 04 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Лабанц О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 121 та договір дарування земельної ділянки площею 0,1148 га для ведення особистого селянського господарства, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 04 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Лабанц О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 122.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу та договору дарування право власності на ці об'єкти у ході їх відчуження та реєстрації цих дій у нотаріуса, відповідачем ОСОБА_2 підтверджувалося витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та державними актами на право приватної власності на земельні ділянки, підставою виготовлення яких був визнаний недійсним судом договір дарування від 23 січня 2007 року, укладений з порушенням чинного законодавства України.

Суд першої інстанції вказав, що на момент посвідчення договорів відчуження майна 04 липня 2014 року відповідач ОСОБА_2 був обізнаний з тим, що договір дарування втратив чинність, що призвело до укладення неправомірних договорів відчуження майна.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 липня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині визнання недійними договорів дарування земельних ділянок та договорів купівлі-продажу будинку і земельної ділянки скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в задоволені вимог. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3 судового збору скасовано, у стягненні з нього судового збору відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що місцевий суд правомірно визнав недійсними державні акти, оскільки правочин, що став підставою для їх видачі ОСОБА_2 визнано судом недійсним.

Проте апеляційний суд дійшов висновку, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленого статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що Цивільний кодекс України не містить положення про те, що застосування наслідків недійсності правочину у вигляді реституції залежить від добросовісності сторін правочину. Майно повертається стороні, яка його передала за недійсним правочином, лише тому, що правочин визнано недійсним. Добросовісність сторони, яка набула майно за таким правочином, до уваги не береться.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що цивільне право не обмежує власника у виборі способу захисту порушеного права і не ставить використання загальних способів захисту цивільних прав у залежність від наявної можливості використання спеціальних способів захисту. Право на використання передбачених законодавством способів захисту за своєю природою є суб'єктивним. Частиною першою статті 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, тому вирішувати, який саме спосіб захисту порушеного права власності застосувати в конкретній ситуації, має сам власник.

Апеляційним судом не було враховано, що відповідач на момент укладення договорів відчуження 04 липня 2014 року вже втратив право власності та був зобов'язаний повернути майно позивачу. Ухиляючись від повернення майна, ОСОБА_2 уклав оспорювані правочини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд установив, що згідно договору дарування від 23 січня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, останій у дар отримав земельну ділянку площею 0,8519 га та житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1

На підставі договору дарування від 23 січня 2007 року ОСОБА_2

19 грудня 2012 року було видано три державні акти на право власності на земельні ділянки загальною площею 0,8519 га: площею 0,1148 га для ведення особистого селянського господарства; площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель; площею 0,4871 га для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12 червня 2014 року визнано недійсним договір дарування від 23 січня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Апеляційний суд дійшов висновку, що за змістом позовних вимог, позивач фактично вимагає повернення майна, відчуженого за договорами, учасником яких позивач не була. Належним способом захисту порушеного права власності в цій ситуації є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом віндикації (статті 387, 388 ЦК України).

Проте такий висновок апеляційного суду не грунтується на законі.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним.

Позов ОСОБА_1 заявила саме з цих підстав.

Положення частини першої статті 216 ЦК України не можуть застосовуватись як підстави позову про повернення переданого на виконання недійсного правочину майна, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, зокрема від добросовісного набувача, шляхом подання віндикаційного позову, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Таким чином, положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Разом із тим, апеляційний суд не врахував, що предметом даного позову є оспорювання правочинів, укладених після визнання договору дарування недійсним, про що ОСОБА_2 було достеменно відомо.

Крім того, судовими рішеннями про визнання договору дарування

від 23 січня 2007 року, які мають преюдиційне значення, встановлено, що позивач ОСОБА_1 постійно проживала в спірному будинку як до укладення договору дарування, так і після, спірне майно не вибувало з її володіння та користування, тому витребування такого майна не викликає необхідності.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За таких обставин, ОСОБА_1 мала право на звернення до суду в порядку статті 216 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши, що на момент посвідчення оспорюваних договорів відчуження майна 04 липня 2014 року відповідач ОСОБА_2 був обізнаний з тим, що договір дарування від 23 січня 2007 року визнано недійсним, прийшов вірного висновку, що такі обставини призвели до укладення неправомірних договорів відчуження майна, яке ОСОБА_2 фактично не належало.

Суд не відступає від правового висновку Верховного Суду України, викладений в постанові від 19 листопада 2014 року, справа №6-170цс14, на яку зіслався апеляційний суд, оскільки в зазначеній справі різні фактичні обставини у порівнянні зі справою, яка переглядається.

Так, у наведеній постанові судами при розгляді справи встановлено, що відчуження спірного майна третій особі мало місце до ухвалення судом рішення.

Разом із тим, у справі, яка переглядається судом установлено, що оспорювані правочини було укладено після судового рішення і відчужував був обізнаний про те, що він не є власником спірного майна.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Разом з тим, ураховуючи задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі

1 753,92 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 липня 2017 року скасувати, рішення Хустського районного суду Закарпатської області

від 20 грудня 2016 рокузалишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі

1 753,92 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М.Фаловська