Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/3136/16-ц

провадження № 61-12607св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна шляхом визнання права власності на частку майна.

Позовна заява мотивована тим, що із 10 вересня 1982 року до 04 березня 1999 року перебувала з ОСОБА_4 у шлюбі. У них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу відносини налагодились і сторони продовжили проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, було придбано квартиру № АДРЕСА_1 та автомобіль марки Mercedes-Benz GL450, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, право власності на який було зареєстровано за їх сином ОСОБА_5

З 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стали проживати окремо, а в серпні 2016 року позивачу стало відомо, що відбулось відчуження спірного автомобіля та квартири на користь батька відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6

Уточнивши та збільшивши позовні вимоги, позивач просила суд встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року до 14 червня 2014 року; визнати удаваним в частині покупця договір купівлі-продажу автомобіля марки Mercedes-Benz, модель GL450, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, укладений 21 червня 2013 року, згідно з яким покупцем визначений ОСОБА_5; визнати зазначений автомобіль спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати покупцем автомобіля за договором купівлі-продажу, укладеним 21 червня 2013 року - ОСОБА_4; визнати договір купівлі-продажу автомобіля між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 недійсним у зв'язку з його фіктивністю; визнати недійсним договір дарування квартири № АДРЕСА_1, укладений 11 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 435; поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_3. в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири № АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_4 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, визнати за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки Mercedes-Benz, модель GL450, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1; стягнути з ОСОБА_4 334 632,50 грн грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля, всі судові витрати покласти на ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року у складі судді Маліновської В. М. позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 14 червня 2014 року.

Визнано квартиру № АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 11 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н. В., зареєстрований в реєстрі за № 435, в частині дарування 1/2 частини квартири.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу спільно нажитого майна право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі на загальну суму 7 441,20 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довела факт проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства та придбання квартири спільною працею. Оскільки квартиру, яка є спільною сумісною власністю, ОСОБА_4 подарував своєму батьку без згоди позивача під час розгляду цієї справи у суді, є підстави для визнання договору дарування частково недійсним (щодо 1/2 частини квартири, яка належить позивачу).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 11 серпня 2016 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н. В., зареєстрованого у реєстрі за № 435, в частині дарування 1/2 частини квартири та в частині визнання за ОСОБА_3 в порядку поділу спільно нажитого майна права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_3

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту проживання та визнання квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є обґрунтованим. Суд першої інстанції не встановив і не навів доказів, що ОСОБА_4, уклавши договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором дарування ОСОБА_6 діяли умисно і недобросовісно, зокрема, що останній знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що ОСОБА_4, який укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. На момент укладення спірного договору дарування 11 серпня 2016 року єдиним власником нерухомого майна (квартири), що є предметом цього договору, був відповідач ОСОБА_4, тому для вчинення цього правочину не потребувалося згоди позивача ОСОБА_3

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 сторони рішення суду не оскаржували, а суд апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядав.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір дарування був укладений під час розгляду справи в суді, суд апеляційної інстанції не врахував ухвалу суду першої інстанції від 10 серпня 2016 року про накладення арешту на квартиру, відповідач відчужив квартиру, яка є спільною сумісною власністю, на користь свого батька без мети створення обумовлених договором наслідків та без згоди іншого власника.

У липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких ОСОБА_4 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Суд установив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 10 вересня 1982 року до 04 березня 1999 року.

Після отримання свідоцтва про розірвання шлюбу, у тому числі з 01 січня 2004 року і до 14 червня 2014 року сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство.

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Куренівське Подільського району міста Києва» від 03 квітня 2015 року № 323 ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 20 грудня 1994 року, знятий з реєстраційного обліку 22 липня 2014 року та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

22 лютого 2007 року між ОСОБА_4 та акціонерним комерційним банком «Аркада» було укладено договір № 52955 про участь у фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ), за умовами якого довіритель на підставі повного визнання ним Правил ФФБ за програмою АТХК «Київміськбуд», затверджених рішенням Правління АКБ «Аркада» (протокол від 31 січня 2007 року № 5), дає згоду на участь у ФФБ, бере на себе зобов'язання виконувати правила ФФБ, передає кошти банку в управління з метою отримання у власність об'єкта інвестування та встановлення обмеження щодо окремих дій банку з управління цими коштами, а банк приймає кошти в управління, зараховує кошти на рахунок ФФБ з подальшим використанням коштів ФФБ у порядку, визначеному Правилами ФФБ та цим договором.

У подальшому між ОСОБА_4 та АКБ «Аркада» були укладені додаткові угоди від 30 жовтня, від 25 грудня 2007 року до договору № 52955 про участь у ФФБ від 22 лютого 2007 року.

На виконання умов договору № 52955 про участь у ФФБ від 22 лютого 2007 року відповідач вніс на розрахунковий рахунок АКБ «Аркада» грошові кошти в загальній сумі 812 938,28 грн.

29 липня 2007 року між ДАХК «Артем» та ОСОБА_4 було укладено договір позики № 12, за умовами якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику в сумі 100 000,00 грн для придбання квартири, а позичальник повертає позику до 2027 року. Відповідно до довідки ДАХК «Артем» від 06 травня 2016 року № Ц56-1202 непогашена сума позики на 01 квітня 2016 року становить 40 607,00 грн.

11 червня 2008 року між ОСОБА_4 та АКБ «Аркада» було укладено договір № 52955 про уступку майнових прав, за умовами якого банк уступає довірителю, а довіритель приймає від банку майнові права на об'єкт інвестування: квартиру № АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3, кількість кімнат - 1, загальна площа за проектом - 64,85 кв. м, вартість - 797 492,45 грн, закріплений за довірителем на підставі договору про участь у ФФБ.

18 травня 2009 року на ім'я відповідача ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру.

Суд установив, що ОСОБА_3 приймала особисту участь в укладенні та виконанні договору № 52955 про участь у ФФБ від 22 лютого 2007 року, додаткових угод до нього, виготовленні кухонних меблів у квартиру, сторони здійснювали сумісне витрачання грошей.

При цьому наданими відповідачем ОСОБА_4 доказами не підтверджено наявність у нього особистих коштів, з урахуванням наданих ним довідок про доходи за період 2006-2009 роки, у т. ч. отриманої відповідачем за місцем роботи позики - 100 000,00 грн, які давали б підставу для висновку про наявність у відповідача суми - 812 938,28 грн, сплаченої у цей період за придбання спірної квартири.

Доводи позивача про проживання із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до 14 червня 2014 року, набуття спірної квартири за спільні кошти і за рахунок спільної праці сторін, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, відповідають встановленим фактичним обставинам у справі і наявним доказам, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Вказані обставини також підтверджуються наявними у справі доказами, допитаними місцевим судом свідками ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, показанням яких суди надали належну оцінку.

Суд встановив, що квартиру № АДРЕСА_1 придбали позивач та відповідач ОСОБА_4 під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства та спільного бюджету, тому вона є спільною сумісною власністю сторін.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року накладено арешт на нерухоме майно - на ? частину квартири у будинку АДРЕСА_1 Заборонено ОСОБА_4 вчиняти дії щодо відчуження ? частини квартири.

Згідно з частиною дев'ятою статті 153 ЦПК України 2004 року ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Під час розгляду справи, 11 серпня 2016 року, ОСОБА_4 подарував квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 65,8 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м, своєму батькові ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 11 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яворською Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 435, номер запису про право власності 15909570, дата державної реєстрації 11 серпня 2016 року.

Згідно з довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 15 серпня 2016 року № 65845795 відомості щодо зазначеної квартири в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, зокрема щодо реєстрації договору застави від 13 травня 2009 року, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно з статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згідно з частиною четвертою статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

За результатом аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

При вирішенні спорів цієї категорії суд має з'ясувати, чи діяли недобросовісно сторони договору при його укладенні та контрагент за таким договором, чи знав останній власник, чи за обставинами справи не міг знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і чи при укладенні договору щодо розпорядження спільним майном один із подружжя діяв за згодою другого з подружжя.

Вищевикладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15.

Крім того, статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України 2004 року). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що квартира, яка є спільною сумісною власністю сторін, була подарована ОСОБА_4 його батьку без згоди ОСОБА_3, а тому договір дарування щодо ? частини квартири слід визнати недійсним.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для часткового визнання договору дарування недійсним, оскільки позивач не довела недобросовісності сторін договору.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині визнання недійсним договору дарування ? частини квартири та визнання права власності на ? частини квартири за позивачем і залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року в частині визнання недійсним договору дарування ? частини квартири та визнання права власності на ? частину квартири за ОСОБА_3 скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року в частині визнання недійсним договору дарування ? частини квартири та визнання права власності на ? частину квартири за ОСОБА_3 залишити в силі.

В іншій частині рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді:А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик