Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 213/1298/16-ц

провадження № 61-18211св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач - Кредитна спілка «Самара»,

відповідач-позивач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Інгулецького районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року у складі судді Мазуренко В. В. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року у складі суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2016 року Кредитна спілка «Самара» (далі - КС «Самара») звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2014 року між КС «Самара» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 41/14, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 6 290,00 грн зі сплатою 1,95% за користування кредитом строком на 18 місяців до 23 січня 2016 року. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав належним чином, а відповідач порушила виконання зобов'язання, у звязку з чим станом на

30 квітня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 13 848,23 грн, що є підставою для стягнення з відповідача на користь КС «Самара» 13 848,23 грн заборгованості за кредитним договором з яких: залишок за кредитом становить 4 383,22 грн та сума відсотків з урахуванням прострочення платежів - 9 465,01 грн.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до КС «Самара» про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2014 року між нею та КС «Самара» було укладено кредитний договір № 41/14, згідно якого вона отримала кредит у розмірі 6 290,00 грн зі сплатою 1,95% за користування кредитом строком на 18 місяців до 23 січня 2016 року. Вказаний кредитний договір від 24 липня 2014 року № 41/14 вважає недійсним, у зв'язку з тим, що її дохід на момент отримання кредиту не давав можливості КС «Самара» надавати їй такий розмір кредиту, який вона не в змозі погасити через те, що є пенсіонером, отримує мінімальну пенсію, а додаткового заробітку не має. На її думку, кредит їй було надано незаконно, тому вказаний договір має бути визнаний судом недійсним.

У зв'язку з викладеним просила визнати кредитний договір від 24 липня

2014 року № 41/14 недійсним.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь КС «Самара» за договором від 24 липня 2014 року № 41/14 заборгованість у розмірі 5 183,23 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до КС «Самара» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто 4 383,22 грн заборгованості за тілом кредиту, а сума 9 665,00 грн є неустойкою, яка значно перевищує збитки позивача за невиконання договірних зобов'язань відповідачем, позивач умисно сприяв збільшенню розмірі неустойки, оскільки звернувся до суду за захистом своїх прав через значний проміжок часу після порушення боржником умов договору, тому розмір неустойки повинен бути зменшений до 1 000,00 грн. ОСОБА_4 не доведено належними і допустимими доказами те, що правочин вчинено нею під впливом тяжких обставин, на невигідних для неї умовах, оскільки вона була ознайомлена з умовами цього договору, розміром відсотків та розміром щомісячних платежів.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня

2017 рокуапеляційну скаргу КС «Самара» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано в частині часткового задоволення позову КС «Самара» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позов КС «Самара» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь КС «САМАРА» за договором від 24 липня 2014 року № 41/14, заборгованість в загальному розмірі 13 848,23 грн, що складається з: заборгованості за кредитом - 4 383,22 грн; заборгованості по процентам за користування кредитом 9 465,01 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанціїзалишено без змін.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову КС «Самара», дійшов помилкового висновку про те, що проценти, визначені пунктом 4.4 кредитного договору від 24 липня 2014 року № 41/14, є неустойкою, тому їх розмір не може бути зменшено на підставі статтей

551, 616 ЦК України. Визначена позивачем заборгованість в загальному розмірі 13 848,23 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредитом - 4 383,22 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі - 9 465,01 грн, підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі.

У касаційній скарзі, поданій 03 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив її право щодо апеляційного оскарження рішення суду, оскільки копію судового рішення вона отримала простим листом 08 лютого 2017 року з пропуском строку на апеляційне оскарження, а головний поштам м. Кривого Рогу відмовив їй у видачі підтвердження щодо отримання простого листа, у зв'язку з чим вона не могла підтвердити поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили принцип змагальності сторін, оскільки не надали належної оцінки її доводам щодо недійсності оспорюваного кредитного договору та дійшли помилкового висновку щодо обґрунтованості позовних вимог КС «Самара». Вказує про те, що наявність її підпису на кредитному договорі не підтверджує факт її ознайомлення з умовами кредитного договору, які були для неї невигідними, оскільки договір вона підписувала під впливом тяжких обставин.

12 липня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справнадійшли заперечення КС «Самара» на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких зазначено, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не заслуговують на увагу. Вказують на те, що під час ухвалення рішення суду першої інстанції були присутні позивач та відповідач, однак копію вступної і резолютивної частини не зміг отримати і представник позивача, у зв'язку з тим, що в той день у суді були проблеми з електроенергією, однак ця обставина не перешкодила КС «Самара» вчасно оскаржити рішення суду першої інстанції до апеляційного суду. Доводи ОСОБА_4 стосовно того, що вона не була належним чином ознайомлена з умовами кредитного договору не відповідають дійсності, оскільки оспорюваний договір було укладено за добровільним волевиявленням боржника, їй були відомі всі умови цього договору та жодних обставин, які б змусили її підписати договір на невигідних умовах, не існувало. Вказують, що ОСОБА_4, звертаючись до них із заявою про отримання кредитних коштів, повідомила, що має додатковий дохід. Також зазначають, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що проценти передбачені розділом 4, є платою за користування чужими коштами, а тому за своїм характером не можуть бути неустойкою і підлягають стягненню в повному обсязі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 24 липня 2014 року між КС «Самара» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 41/14, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 6 290,00 грн, на строк до 23 січня 2016 року, зі сплатою 1,95 % на залишок заборгованості (а. с.7-8).

Станом на 30 квітня 2016 року, у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_4 утворилась заборгованість в загальному розмірі 13 848,23 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 383,22 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 9 465,01 грн (а. с. 4).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку стосовно того що, ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором від 24 липня 2014 року № 41/14 належним чином не виконувала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.

Разом з тим, не можна погодитись з рішенням суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення суду першої інстанції з тих підстав, що заборгованість зі сплати процентів у розмірі 9 465,01 грн є процентами за користування кредитом, а не неустойкою з огляду на таке.

За правилами частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенеює неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення - є мірою відповідальності.

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору від 24 липня 2014 року № 41/14 нарахування процентів за Договором здійснюється за строк користування кредитом та нараховуються: по-перше - на залишок заборгованості за кредитом в день отримання грошових коштів (вказаної у пункті 1.1 цього договору); по-друге - щомісяця, із розрахунку 1,95% на залишок заборгованості за кредитом. Тип процентної ставки є фіксованим. При цьому проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з наступного дня після дня надання кредиту Позичальнику (зарахування на рахунок Позичальника або видача готівкою) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування на рахунок Кредитора або внесення в касу Кредитора готівкою) включно.

У пункті 4.4 цього договору зазначено, що сторони дійшли до згоди, що при порушенні Позичальником строків сплати кредиту, вказаних в пункті

4.2. цього Договору більше ніж на 15 календарних днів, з 16-го дня Кредитодавець нараховує процент (плату) за користування кредитом із рахунку 0,5% на день від суми залишку за кредитом за кожен день простроченої заборгованості за кредитом до повного її погашення.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсотки у розмірі 1,95%, встановлені в пункті 4.1 оспорюваного договору є відсотками за користування кредитними коштами, а сплата 0,5% за кожен день прострочення заборгованості за кредитним договором визначена пунктом

4.4 цього договору, фактично є неустойкою (пенею).

За змістом частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 616 ЦК України, суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, який оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, задовольняючи частково позов КС «Самара», суд першої інстанції правильно зазначив, що 9 465,01 грн фактично є пенею, розмір якої значно перевищує збитки позивача за невиконання договірних зобов'язань відповідачем.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував, неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Наявним у справі доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, з урахуванням усіх обставин у справі правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог, оскільки розмір пені значно перевищує розмір збитків позивача, а відсотками за користування кредитними коштами в розмірі 1,95% за місяць на залишок заборгованості нараховані позивачем на суму 640,52 грн та були сплачені відповідачем в розмірі 840,51 грн, тобто з переплатою в розмірі 199,99 грн (а. с.4).

Доводи, наведені у запереченнях КС «Самара» стосовно стягнення на їх користь відсотків у розмірі 9 465,01 грн, були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що не належать до повноважень Верховного Суду.

Доводи ОСОБА_4 стосовно того, що оспорюваний кредитний договір є недійсним, у зв'язку з тим, що був укладений під впливом тяжких для неї обставин, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

За змістом статті 233 ЦК України правочин, вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання застаттею

233 ЦК України,характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК Українита предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що вимусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_4 всупереч цим правилам не було надано належних доказів на підтвердження того, що оспорюваний кредитний договір було вчинено під впливом тяжких для неї обставин, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню,

а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2017 року

скасувати, рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик