АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/1462/17 Номер провадження 22-ц/786/1269/18Головуючий у 1-й інстанції Олефір А. О. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Бондаревської С.М., Кузнєцової О.Ю.

секретар: Філоненко О.В.

за участю: представника позивача- адв. ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 20 березня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_6 до Глобинської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення часток у спільному сумісному майні подружжя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що з 16 грудня 1983 року по 08 липня 2005 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, за час шлюбу ними було придбано наступне майно: 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, земельна ділянка площею 0,85 га, розташована на території с. Пироги Пирогівської сільської ради, передана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 22 вересня 1997 року; 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Вказує, що все зазначене майно знаходилося в спільній сумісній власності подружжя, придбане за спільні кошти в період шлюбу, після розірвання шлюбу спору про використання вказаного майна між нею та колишнім чоловіком не було, але, оскільки ОСОБА_7 помер, та після його смерті відкрилася спадщина на належне померлому майно, то у позивача виникла необхідність у визначенні часток у праві спільної сумісної власності подружжя.

З урахуванням наведеного прохала визнати за нею право власності в спільному сумісному майні подружжя, а саме на: 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями площею 92,6кв.м, вартістю 80863,75 грн. (161727,50/2=80863,75 грн.) за адресою: АДРЕСА_3; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,85 га, вартістю 48441,50 грн. (96883,00/2=48441,50 грн.) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою АДРЕСА_3 (Державний акт на землю серії НОМЕР_1); 1/4 частину житлового будинку площею 66,4кв.м, вартістю 27917,50 грн. (55835,00/2=27917,50 грн.) за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 20 березня 2018 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_4, паспорт: НОМЕР_2, вид. Глобинським РВ УМВС України в Полтавській обл. 08.10.1997 року) право власності в спільному сумісному майні подружжя на:

-1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_3;

-1/2 частину земельної ділянки площею 0,85 га, розташованої на території с. Пироги Пирогівської сільської ради, передану для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства згідно Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданого 22 вересня 1997 року;

-1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Додатковим рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 07 червня 2018 року стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 524,08 грн. з кожного.

У поданій апеляційній скарзі на рішення місцевого суду відповідач ОСОБА_5, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги посилалась на те, що єдиним документом, який може підтвердити набуття за життя померлим ОСОБА_7 права власності на будинок в с. Пироги, Глобинського району, Полтавської області, є оригінал договору купівлі-продажу від 21.08.1992 року, який в судовому засіданні не вивчався та не досліджувався.

Окрім того, вказує, що беручи до уваги те, що за життя спадкодавець отримав Свідоцтво про право власності на житловий будинок за НОМЕР_3 від 09.02.2001 року, проте не провів його реєстрацію, то, на думку апелянта, на даний час 1/2 частина будинку за адресою:АДРЕСА_3, не є приватною власністю спадкодавця, і не може бути визнана, з урахуванням положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, спільною сумісною власністю.

Зауважує, що на момент звернення до суду з позовною вимогою про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,85 га, розташованої на території с. Пироги Пирогівської сільської ради, переданої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства згідно Державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданого 22.09.1997 року, позивачем не надано підтверджуючих документів, що за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку за вказаною адресою і виділення конкретної його частини.

Також, зазначає, що матеріалами справи в повній мірі підтверджено, що ОСОБА_7 набув право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, згідно договору купівлі-продажу від 05.07.2004 року за кошти, які належали йому особисто, не були спільною власністю подружжя, та в період фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем.

При цьому, апелянт вказує на пропуск позивачем строку позовної давності за її вимогами, оскільки такий строк необхідно обраховувати з 08.08.2005 року - дати вчинення актового запису про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У судовому засіданні представник позивача та відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, а рішення місцевого суду прохали залишити без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, згідно актового запису №56, вчиненого Виконавчим комітетом Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 одружились 16.12.1983 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 08.10.2014 року №5 (т.1, а.с.9).

21.08.1992 року між колгоспом «Зоря» та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу належної колгоспу 1/2 частини житлового будинку в с. Пироги Глобинського району Полтавської області (т.1, а.с.11).

В подальшому, 09.02.2001 року ОСОБА_7 отримав Свідоцтво НОМЕР_3 про право власності на зазначений житловий будинок, згідно якого житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_3 належить йому на праві приватної власності (т.1, а.с.12).

З довідки №2528 від 24.06.2016 року, виданої «Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» вбачається, що за даними архівного обліку станом на 28.12.2012 року, право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 не зареєстровано (т.1, а.с.13).

Згідно довідки №353/02-31 від 22.06.2016 року, виданої Глобинською міською радою, адресу зазначеного домоволодіння було перейменовано на: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.32).

Також, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 22.09.1997 року, ОСОБА_7 на підставі рішення четвертої сесії 22 скликання Пирогівської сільської Ради народних депутатів від 04.04.1994 року, на праві приватної власності належить земельна ділянка 0,85 га в межах згідно з планом, яка розташована на території с. Пироги Пирогівської сільської ради та надана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та для ведення особистого підсобного господарства (т.1, а.с.20).

Акт зареєстровано в Книзі записів держаних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_4.

Окрім того, 05.07.2004 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7, ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями по 1/2 частці кожному, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.21).

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №4156041 від 15.07.2004 року, виданого КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», за ОСОБА_10 та ОСОБА_7 зареєстровано право власності по 1/2 частці за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.22).

Згідно актового запису №76 в Книзі реєстрації розірвань шлюбів Відділу РАЦС Глобинського районного управління юстиції, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано 08.07.2005 року (Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 08.07.2005 року, т.1, а.с.89).

У відповідності до актового запису №65 в Книзі реєстрації шлюбів відділу РАЦС Глобинського районного управління юстиції Полтавської області, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 одружились 09.08.2005 року, прізвище після реєстрації шлюбу - дружини «ОСОБА_7», чоловіка «ОСОБА_7» (т.1, а.с.96).

З актового запису №266, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Глобинського районного управління юстиції у Полтавській області, вбачається, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 55 років (Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_6 від 14.12.2015 року, т.1, а.с.88).

Як убачається з копії спадкової справи, після смерті ОСОБА_7 у Глобинській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа №52/2016 та заяви про прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_7 подали: його дружина ОСОБА_5 та його діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т.1, а.с.116-126).

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що, ОСОБА_7 набув право власності на 1/2 частину жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3 в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_6, а тому її вимога про визнання за позивачем права власності в спільному сумісному майні подружжя на 1/4 його частину є правомірною.

Вказував, що, оскільки до позивача переходить у власність 1/4 частина жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3, що є 1/2 часткою у спільному сумісному майні подружжя, то наявні підстави і для визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки, на якій розташований зазначений будинок.

Також, місцевий суд дійшов висновку, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 був придбаний під час перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, а тому наявність фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на час придбання спірного будинку суд оцінив критично, внаслідок чого визнав за позивачем право власності на 1/4 частину вказаного будинку.

Відмовляючи в задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції вказував, що між подружжям була укладена усна домовленість про порядок користування спільним майном подружжя, а тому право позивача було порушено лише після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_7 та звернення ОСОБА_5 та дітей спадкодавця до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Такі висновки місцевого суду в повній мірі відповідають обставинам справи і нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Місцевим судом було вірно зазначено, що на час набуття ОСОБА_7 у власність будинку за адресою: АДРЕСА_3, питання такого набуття регулювалось Указом Президії Верховної ради СРСР «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26 серпня 1948 року і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26 серпня 1948 року, згідно яких виникнення права власності на житловий будинок не пов'язувалось із проведенням його реєстрації.

При цьому, згідно положень вказаних актів, запис в погосподарській книзі сільської ради про належність домоволодіння певній особі, був офіційним доказом права власності даної особи на це домоволодіння.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Так, згідно довідки, виданої старостою Пирогівського старостинського округу Виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області №80/02-37-3 від 30.01.2018 року, у справах нотаріальних дій Пирогівської сільської ради Глобинського району Полтавської області за 1992 рік значиться запис про вчинення купівлі-продажу 1/2 жилого будинку на праві особистої власності з колгоспного фонду, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 гр. ОСОБА_7, який посвідчено 21 серпня 1992 року за № 84 (т.1, а.с.149 ).

Як вбачається з довідки, виданої старостою Пирогівського старостинського округу Виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області №81/02-37-3 від 30.01.2018 року, згідно погосподарського обліку ОСОБА_7 з 1992 року був власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4. Інших домоволодінь за ОСОБА_7 в с. Пироги не зареєстровано (т.1, а.с.149).

Відповідно до довідки, виданої в.о. Пирогівського старости виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області від 06.07.2017 року №585/02-36-3, 1/2 частина житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, згідно запису погосподарської книги за №0238-1, записана за ОСОБА_7 і розташована на приватизованій земельній ділянці (т.1, а.с.33).

З наведеного вбачається, що ОСОБА_7 на час своєї смерті набув право власності, у передбаченому законом порядку, на 1/2 частини жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Як зазначено в ч.1 ст.28 даного Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 набув право власності на 1/2 частини жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3 в період зареєстрованого шлюбу з позивачкою ОСОБА_6, відтак, вказане майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, внаслідок чого місцевим судом було правомірно ухвалено рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_6 права власності в спільному сумісному майні подружжя на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_3.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевим судом не було досліджено оригінал договору купівлі-продажу від 21.08.1992 року, який є єдиним документом, що може підтвердити набуття за життя померлим ОСОБА_7 права власності на вказаний будинок, колегією суддів не приймаються, оскільки копія даного договору в розумінні ст.95 ЦПК України є належним та допустимим доказом. Окрім того, факт дійсності вказаного договору підтверджено довідками, виданими старостою Пирогівського старостинського округу Виконавчого комітету Глобинської міської ради Полтавської області №80/02-37-3 від 30.01.2018 року та №81/02-37-3 від 30.01.2018 року.

Твердження апелянта про те, що, оскільки за життя спадкодавець ОСОБА_7 отримав Свідоцтво про право власності на житловий будинок за НОМЕР_3 від 09.02.2001 року, проте не провів його реєстрацію, а тому на даний час 1/2 частина будинку за адресою:АДРЕСА_3, не є приватною власністю спадкодавця, і не може бути визнана, з урахуванням положень ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю, спільною сумісною власністю, є безпідставними з урахуванням наступного.

Як зазначено вище, чинні на момент набуття у власність за ОСОБА_7 вказаного нерухомого майна, норми не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації, а запис в погосподарській книзі сільської ради про належність домоволодіння певній особі, був офіційним доказом права власності даної особи на це домоволодіння.

Також, враховуючи, що державна реєстрація - це етап підтвердження права власності та вона є похідною від наявності чинних правоустановлюючих документів, не надання уповноваженій особі документів на проведення такої реєстрації не спростовує факту наявності у ОСОБА_7 права власності на дане нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року №2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 набув право власності на земельну ділянку площею 0,85 га, на якій розташований жилий будинок за адресою: АДРЕСА_3, 22.09.1997 року на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, тобто в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_6, оскільки шлюб між ними було розірвано лише 08.07.2005 року.

З урахуванням вищевикладеного, позивач як учасник спільної часткової власності на будинок набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру її частки у спільній власності на вказаний будинок.

Відтак, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, стосовно того, що, оскільки даним судовим рішенням за позивачем визнано право власності на 1/4 частину жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3, що є 1/2 часткою у спільному сумісному майні подружжя, то наявні підстави, з урахуванням наведених вище положень закону та роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, для визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок.

Твердження апелянта стосовно того, що на момент звернення до суду з позовною вимогою про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,85 га, розташованої на території с. Пироги Пирогівської сільської ради, згідно Держаного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданого 22.09.1997 року, позивачем не надано підтверджуючих документів, що за ОСОБА_6 визнано право власності на 1/4 частину житлового будинку за вказаною адресою і виділення конкретної його частини, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки заявлення відповідних позовних вимог про визнання права власності на частину будинку та на частину земельної ділянки в одному позові не забороняється та не суперечить нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

(Наведене відповідає Правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16).

Так, відповідно до завіреної приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Полтавської області Любою Ж.М. заяви від 05.07.2004 року, ОСОБА_6 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_7 (шлюб зареєстровано Деснянською сільською радою Козелецького району Чернігівської області, 16.12.1983 року) купити у жительки міста Глобине ОСОБА_9, жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за їх спільні кошти - 12500,00 грн.

В подальшому, спірний жилий будинок за адресою: АДРЕСА_2, було придбано ОСОБА_10 та ОСОБА_7 по 1/2 частці кожному в період зареєстрованого шлюбу останнього з ОСОБА_6, а саме 05.07.2004 року за вказані в заяві спільні сумісні кошти в розмірі 12500,00 грн.

При цьому шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було розірвано лише 08.07.2005 року та 09.08.2005 року ОСОБА_7 одружився з ОСОБА_10 (відповідач по справі), яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на «ОСОБА_7».

З наведеного, вбачається, що наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами в повній мірі підтверджено, що вказаний житловий будинок придбавався за спільні сумісні кошти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в розмірі 12500,00 грн., які на час такого придбання перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому належна ОСОБА_7 1/2 частина вказаного нерухомого майна є об'єктом їх спільної сумісної власності та підлягає поділу.

При цьому, показання свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, допитаних в судовому засіданні в суді першої інстанції, стосовно того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з 2003 року по день смерті ОСОБА_7, проживали однією сім'єю у будинку за адресою: АДРЕСА_2, свідчать лише про факт спільного проживання ОСОБА_5 з померлим ОСОБА_7, а не про походження грошових коштів, за які придбавався жилий будинок за адресою: АДРЕСА_2.

Окрім того, свідок ОСОБА_18, яка є сестрою померлого ОСОБА_7, підтвердила, що останній проживав з ОСОБА_6 до часу офіційного розлучення.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що матеріалами справи в повній мірі підтверджено, що ОСОБА_7 набув право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, згідно договору купівлі-продажу від 05.07.2004 року за кошти, які належали йому особисто, не були спільною власністю подружжя, та в період фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем, колегією суддів до уваги не приймаються на спростовуються вищевикладеним.

При цьому колегія суддів вважає посилання апелянта на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за її вимогами, оскільки такий строк необхідно обраховувати з 08.08.2005 року - дати вчинення актового запису про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, необґрунтованими, оскільки з аналізу положень ч.1 ст.626 ЦК України та ч.1 ст.66 СК України вбачається, що домовленість подружжя про порядок користування їх майном може бути досягнута, зокрема, в усній формі, що і було зроблено ОСОБА_7 та ОСОБА_6, а відтак право позивача було порушено лише після смерті колишнього чоловіка, внаслідок звернення до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоді із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, - залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 20 березня 2018 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ : /підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ: /підпис/ С.М. Бондаревська

/підпис/ О.Ю. Кузнєцова

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Т.О. Кривчун