Справа № 341/1481/17
Провадження № 22-ц/779/1036/2018
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_2

суддів: Ясеновенко Л.В., Томин О.О.

секретаря Мельник О.В.

з участю апелянта та представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача орган опіки та піклування Галицької районної державної адміністрації про втрату права на користування квартирою, зобовязання не чинити перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду, ухвалене під головуванням судді Юсип І.М. 07 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в якому просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою №68 в будинку №19 по вул. Ніни Вівчаренко в м. Галич Івано-Франківської області, та зобовязати відповідачів не чинити йому перешкод в користуванні зазначеною квартирою шляхом зняття їх з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності. У вказаній квартирі без його згоди зареєстрована відповідач ОСОБА_3 з дітьми: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який є малолітнім. Ствердив, що ОСОБА_3 викрала будинкову книгу і по даний час її не повернула. Квартира необхідна йому для постійного проживання, оскільки житловий будинок, де він зараз проживає, знаходиться в аварійному стані, що унеможливлює подальше проживання в ньому. Разом з тим, він має на меті здійснити обмін своєї квартири на рівноцінну квартиру на першому поверсі, оскільки йому це необхідно за віком та станом здоров'я, так як він є інвалідом другої групи. З цих підстав він 11 січня 2017 року звернувся до відповідачів з нотаріально посвідченою вимогою про звільнення квартири та повернення будинкової книги на квартиру. Однак, вказану вимогу відповідачі не виконали. У звязку з наведеним просив позов задовольнити.

13 березня 2018 року ухвалою суду до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, залучено орган опіки та піклування Галицької районної державної адміністрації.

Рішенням Галицького районного суду від 07 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що, посилаючись на ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, суд не зясував чи являються відповідачі членами його сімї. У своєму рішенні суд не дав оцінки тій обставині, що він, як власник квартири, у 2004 році не давав згоди на реєстрацію відповідачки ОСОБА_3 у квартирі, і вона (відповідачка) не є його родичкою в розмінні ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, а є дружиною його сина, який зареєстрований у м. Івано-Франківську. Стверджує, що відповідачі не є членами його сімї, а тимчасово зареєстровані у квартирі як квартиронаймачі.

З наведених підстав апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просять залишити таку без задоволення, а рішення - без змін, оскільки вони проживають у квартирі на правах членів сімї наймача (власника). Визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, призведе до позбавлення малолітнього ОСОБА_7 права користування житловим приміщення.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів, просив про її задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив залишити скаргу без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі, в яких просили у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Представник служби у справах дітей Галицької РДА в судове засідання не зявився. Від начальника служби надійшло клопотання, в якому зазначено, що служба у справах дітей Галицької РДА підтримує рішення комісії з питань захисту прав дитини від 25.04.2018 року та просить розглядати справи за відсутності їхнього представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач по справі ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копією свідоцтва про право на спадщину за законом та копією свідоцтва про право власності на житло (а. с. 4-6).

За даними копії будинкової книги для прописки громадян, що проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.08.1998 року зареєстрованими в цій квартирі були позивач ОСОБА_4, який знятий з реєстраційного обліку 17.09.2002 року, його дружина ОСОБА_9, яка померла 31.03.2001 року. На даний час в квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_3 та її діти: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (малолітній, ІНФОРМАЦІЯ_2) (а. с. 22-25).

Копією трудової книжки відповідача ОСОБА_3, довідкою від 21.11.2017 року №05-96/22, копією акту обстеження матеріально-побутових умов від 07.04.2016 року підтверджується, що з 02.09.1996 року вона працює у фінансовому управлінні Галицької РДА (а. с. 30, 34). Її сім'я проживає за місцем реєстрації по вул. Н.Вівчаренко, 19/68 у м. Галич (а. с. 58).

З копій типового договору про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги від 11.09.2003 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зверталась до підприємств щодо розстрочки в погашенні заборгованості з квартирної плати та плати за комунальні послуги на квартиру по вул. Н.Вівчаренко, 19/68 (а. с. 26-28).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно у відповідачів відсутнє у власності будь-яке майно (а. с. 59-60).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки відповідачі є членами сімї власника квартири (позивача), в якій зареєстровані та проживають двадцять один рік, іншого житла не мають, утримують дану квартиру самостійно, в повному обсязі сплачуючи за користування житлом і комунальними послугами від свого імені, право користування житлом не втрачали.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Аналогічне положення закону передбачено ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що син позивача - ОСОБА_10 (чоловік відповідача ОСОБА_3 та батько відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7А.) дійсно проживає та не зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією акту обстеження матеріально-побутових умов від 07.04.2016 року (а. с. 58).

Відповідач ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_10 - сином позивача з 01 жовтня 1993 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а. с. 56).

ОСОБА_3 вселилася в квартиру АДРЕСА_3 на правах члена сімї як дружина сина позивача (власника житла) зі згоди останнього (позивача), і проживає там до цього часу, чого позивач не заперечив в судовому засіданні.

Відповідачі по справі: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є дітьми ОСОБА_3 та сина позивача - ОСОБА_10 (а. с. 57, 67), також проживають у вищевказаній квартирі на правах членів сімї позивача.

В силу ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм матеріального права, висновок суду першої інстанції про те, що відповідачі правомірно вселились в квартиру та користуються нею є правильним.

Будь-яких доказів про те, що між сторонами укладався договір найму квартири (усний чи письмовий) позивач не надав, тому доводи останнього, викладені в апеляційній скарзі, про те, що відповідачі не є членами його сімї, а тимчасово зареєстровані у квартирі як квартиронаймачі, апеляційний суд відхиляє як безпідставні.

Судом також встановлено, що відповідачі зареєстровані на проживання в даній квартирі, що підтверджується даними будинкової книги.

Доводи апелянта про те, що суд не дав оцінки тій обставині, що він, як власник квартири у 2004 році не давав згоди на реєстрацію відповідача ОСОБА_3 у своїй квартирі, не заслуговують на увагу, оскільки нічим не підтверджені, і спростовуються самим фактом реєстрації ОСОБА_3 в цій квартирі, що здійснюється тільки за згодою власника житла.

Апеляційний суд також відхиляє доводи апелянта про те, що поза увагою суду залишились його твердження, що проживання та реєстрація відповідачів в його квартирі порушує його право власності, відповідачі не хочуть звільнити квартиру, а тому в силу ст. ст. 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу України він вправі ставити питання про втрату ними права користування квартирою, з огляду на наступне.

Визнання особи такою, що втратила право на користування житлом можливе на підставі ст. 72 Житлового кодексу України, яка в даному випадку не підлягає застосуванню, оскільки регулює відносини щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, або на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сімї власника житла може бути визнаний таким, що втратив право на користування таким житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік.

Таких обставин судом не встановлено і на них не посилається позивач.

Тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом.

Доводи апелянта, про те, що житловий будинок, де він зараз проживає, знаходиться в аварійному стані, що унеможливлює подальше проживання в ньому, і спірна квартира потрібна для власного проживання, також не спростовують правильності рішення, оскільки така обставина не є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.

Більше того, як ствердив в судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3, позивачу не чиняться перешкоди в проживанні в спірній квартирі.

За наведених обставин та норм матеріального права, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, про безпідставність позову ОСОБА_4 про втрату відповідачами права користування спірною квартирою.

Оскільки вимога позивача про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом зняття відповідачів з реєстрації місця проживання є похідною від вимоги про втрату права користування житлом, то суд першої інстанції правильно дійшов висновку про безпідставність і такої вимоги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Судді: Л.В. Ясеновенко

ОСОБА_11

Повний текст постанови складено 07.09.2018 року