Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 314/6392/16-ц

провадження № 61-8242св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І.(суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом - фермерське господарство «Кіхтенко В. О.»,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року у складі судді: Капітонова Є. М., та рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року, у складі суддів: Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до фермерського господарства «Кіхтенко В. О.» (далі - ФГ «Кіхтенко В. О.») про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості.

Первісний позов мотивований тим, що ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка площею 8,6931 га, кадастровий номер НОМЕР_1, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована за адресою: Запорізька обл., Вільнянський р-н, с/рада Кіровська. Між ним та ФГ «Кіхтенко В. О.» укладено договір оренди земельної ділянки від 28 грудня 2013 року. Згідно пункту 11 договору орендна плата виплачується щорічно до 01 березня наступного року в розмірі 6090 грн з подальшою індексацією. З моменту укладання договору оренди відповідач жодного разу не сплатив йому орендну оплату, що має ознаки систематичності невиконання умов договору. З урахуванням індексації (пункту 9 договору), пені (пункту 14 договору), індексу інфляції за час прострочення та трьох відсотків від простроченої суми заборгованість по сплаті орендної плати становить 26609,08 грн, яку позивач просив суд стягнути з ФГ «Кіхтенко В. О.» на свою користь та розірвати договір оренди на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України.

У січні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що 08 листопада 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено письмовий договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 13825 доларів США. У визначений договором строк боржник грошові кошти не повернув. Одночасно зазначив, що орендну плату за договором оренди землі ОСОБА_4 зараховував в рахунок заборгованості останнього перед ним за договором позики, про що повідомляв останнього.

ОСОБА_5 просив суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики, яка станом на момент подачі зустрічного позову складає 13 825 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05 січня 2017 року становить 369 022 грн (основний борг), суму 3% річних за період з 09 травня 2014 року по 05 січня 2017 року у розмірі 25 902,31 грн, суму інфляційних втрат за період з 09 травня 2014 року по 05 січня 2017 року у розмірі 270 776,09 грн, а всього 665 700,40 грн.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року в задоволені первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти за договором позики від 08 листопада 2013 року в розмірі 498 669,69 грн, в тому числі: заборгованість за договором позики - 355 230,36 грн, інфляційні втрати - 130 713,39 грн, 3% річних - 12 725,94 грн. В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4986,69 гривень.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що можливе зарахування зустрічних однорідних вимог засновником та головою фермерського господарства, за зобов'язаннями, що виникли з діяльності такого фермерського господарства. Зобов'язання за договором оренди землі від 28 грудня 2013 року щодо орендної плати були виконані за заявою ОСОБА_5, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за договором позики від 08 листопада 2013 року і тому відсутні підстави для задоволення первісного позову. При частковому задоволенні зустрічного позову суд вважав, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року скасовано в частині відмови в позові ОСОБА_4 та змінено в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_5

Позов ОСОБА_4 до ФГ «Кіхтенко В. О.» задоволено. Розірвано договір оренди землі від 28 грудня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ФГ «Кіхтенко В. О.», щодо земельної ділянки площею 8,6931 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Стягнуто з ФГ «Кіхтенко В. О.» на користь ОСОБА_4, заборгованість з орендної плати за вказаним договором оренди за 2014-2015 роки у сумі 16 232,21 грн, пеню за прострочення сплати орендної плати за 2014-2015 роки в сумі 605,07 грн, 3 % річних в сумі 497,33 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 3 259,64 грн, а всього - 20 594,25 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошові кошти за договором позики від 08 листопада 2013 року в розмірі 396 664,71 грн, що складається з боргу за позикою в сумі 370 648,25 грн, що еквівалентно 13 825 доларам США, та суми 3 % річних в розмірі 26 016,46 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині первісних позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення боргу мотивоване тим, що існує систематичність порушення орендарем умов договору щодо своєчасно сплати орендної плати, а це згідно статті 141 ЗК України є підставою для розірвання укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «Кіхтенко В. О.» договору оренди від 28 грудня 2013 року. Оскільки орендна плата не була своєчасно сплачена орендодавцю, то згідно з пунктом 14 договору йому належить право нарахування пені у розмірі 0,01 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині зустрічних позовних вимог про стягнення боргу мотивовано тим, що договір позики в дійсності був підписаний сторонами. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту його укладення, а й передачі грошової суми позичальнику. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства.

При цьому апеляційний суд вказав, що «в апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на безпідставну відмову в призначенні експертизи та допиті свідка, але відповідних клопотань до апеляційної скарги не додав, та у підготовчій частині судового засідання апеляційного суду його представник відповідних клопотань також не заявляв. Колегією з'ясовувалось у представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6, чи бажає позивач заявити такі клопотання на стадії апеляційного провадження у справі, який зазначив, що таких клопотань заявлено не буде. Судом першої інстанції було з'ясовано, що ОСОБА_5 не заперечує, що його почерком написано фрази «передав» біля прізвища ОСОБА_5 та «прийняв» біля прізвища ОСОБА_4 та сума «13825 доларів США». Але останній вказував, що це не було приписано після підписання договору, а саме такий екземпляр договору підписував позичальник ОСОБА_4 Сам же ОСОБА_4 надав суду на спростування цих стверджень ОСОБА_7 свою копію договору позики, в якому відсутні фрази «передав», «прийняв» та «13825 доларів США» ( а.с. 114). Проте в ході апеляційного розгляду справи колегія для засвідчення цієї копії запропонувала представнику ОСОБА_4 - ОСОБА_6 надати оригінал цієї редакції договору позики, проте останній вказував, що не може його надати. Відтак, колегія виходить із того, що саме наданий ОСОБА_7 договір позики в дійсності був підписаний сторонами».

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржені рішення в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики та стягнення судових витрат і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині оскаржені рішення просив залишити без змін. При цьому посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно умов договору він вважається укладеним з моменту передачі коштів, а кошти за договором позики ОСОБА_4 не отримував, отже договір не був укладений. Не зрозумілою є валюта укладення договору.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються тільки в частині задоволених вимог зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики від 08 листопада 2013 року. В іншій частині рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

У квітні 2018 року ОСОБА_5 надіслав відзив на касаційну скаргу в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін. Відзив мотивований тим, що на час укладення договору кошти були передані.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 08 листопада 2013 року між ОСОБА_5 до ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_5 передає ОСОБА_4 у власність суму в розмірі сто десять тисяч грн. або 13 825 доларів США, який підписано сторонами. Відповідно до пункту 2 договору позики від 08 листопада 2013 року позичальник зобов'язався повернути кошти не пізніше 08 травня 2014 року. Кошти не були повернуті ОСОБА_4 в обумовлений строк.

Згідно статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У статті 16 ЦК встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Тлумачення статей 625 та 1050 ЦК дозволяє стверджувати, що при неповерненні або несвоєчасному поверненні позики позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що договір від 08 листопада 2013 підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_5 грошових коштів з зобов'язанням повернути їх, ОСОБА_4 порушив умови договору позики і не повернув отриману грошову суму, а тому апеляційний суд зробив правильний висновок про часткове задоволення зустрічного позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду в оскарженій частині постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскарженій частині без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель