АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 761/39339/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Волошина В.О.

06 вересня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 та просили встановити порядок володіння та користування квартирою АДРЕСА_1 та допоміжними приміщеннями між сторонами наступним чином:

- виділити у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 окрему житлову кімнату, площею 16,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 з прилягаючим до неї балконом;

- виділити у користування ОСОБА_3 окрему житлову кімнату, площею 19,9 кв.м. у вказаній квартирі;

- допоміжні приміщення: кухню, площею 7,1 кв.м., ванну кімнату площею 3,1 кв., вбиральню площею 1,5 кв.м, коридор площею 6,9 кв.м., комору площею 1,3 кв.м., залишити у спільному користуванні сторін.

Стягнути з відповідача на користь позивачів судовий збір.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.06.2018 провадження по справі закрито в частині позовних вимог про виділення в користування сторони позивачів балкону в квартирі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.06.2018 позов залишено без задоволення.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7273/2018
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилаються на неповне з'ясування, недоведеності судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, а також порушення норм процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказують, що позивачі, як і відповідач є співвласниками квартири, а тому суд необґрунтовано позбавив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права на користування квартирою.

Зазначають, що площа кожного позивача перевищує всього на 2,3 кв.м., яка є незначною і не створить перешкод, незручностей у здійсненні відповідачем права володіння та користування своєю частиною квартири. Вказують, що дії відповідача направлені на унеможливлення позивачам право на користування будь-яким способом спільною власністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що частки власності позивачів у спірній квартирі є незначними, тому запропонований ними порядок користування не відповідає долям співвласників та таке відхилення від часток є значним й порушує права відповідача, як власника 2/3 частини квартири.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просили її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 заперечували проти апеляційної скарги та просили останню залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, і припинення дії, яка порушує право.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/6 частині квартири АДРЕСА_2, загальною площею 57,4 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м., решта 2/3 частини - на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 (а. с. 12-21; 52-56). Дана квартира розташована на третьому поверсі п'ятиповерхового будинку та складається із двох ізольованих кімнат, житловою площею 19,9 кв.м. і 16,9 кв.м. відповідно, до меншої кімнати примикає балкон; кухні, площею 7,1 кв.м., вбиральні, площею 1,5 кв.м., ванної кімнати, площею 3,1 кв.м., коридору, площею 6,9 кв.м., комори, площею 1,3 кв.м. відповідно до технічного паспорту (а. с. 24-25).

Встановлено, що у вказаній квартирі зареєстрована і періодично проживає ОСОБА_3 згідно довідки про реєстрацію (а. с. 58). Позивачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані й проживають у АДРЕСА_3

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що між сторонами склались неприязні стосунки, оскільки відповідач не визнає їх право власності на спірну квартиру та вважає, що вони не мають право користування останньою.

Враховуючи наведене, позивачі звернулися до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1, 2 ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.

Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Зазначена норма права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, існує можливість звернення із відповідним позовом до суду.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Встановлено, що сторони справи в добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо користування спірною квартирою.

Учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно (ч. 1 ст. 356 ЦК України), а не на конкретно визначену частку в майні. Спільна часткова власність характеризується множинністю суб'єктів і єдністю об'єкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна.

Ідея спільної часткової власності в тому й полягає, що майно належить усім співвласникам одночасно.

При розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що частка кожного з позивачів складає по 6,13 кв.м. житлової площі. Звертаючись до суду із позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили виділити їм у користування окрему житлову кімнату, площею 16,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1.

Отже, кімнату, яку просять позивачі виділити їм у користування на 4,63 кв.м. перевищує їх частку власності в квартирі.

Крім того, як встановлено при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, позивачі по справі не є членами однієї родини, в зв'язку з чим, при вирішенні питання щодо можливості визначення порядку користування спірної квартири необхідно з'ясувати, чи існує реальна можливість виділити у користування кожному із сторін справи окремої кімнати для проживання.

Матеріали справи свідчать про те, що виділити у користування позивачам та відповідачу окремих кімнат для проживання неможливо.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачами не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх вимог.

Таким чином, відсутні правові підстави для застосування норми статті 365 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки запропонований позивачами порядок користування спірною квартирою буде порушувати право власності відповідача.

За наведеного, суд першої інстанції в повному обсязі з'ясував обставини справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права, дав належну правову оцінку спірним правовідносинам, з висновками якого погоджується і колегія суддів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, позбавив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права на користування квартирою є хибним розумінням норм матеріального права, оскільки позивачам належить на праві власності по 1/6 частини квартири АДРЕСА_2 та в розумінні ст. 317 ЦК України власник має право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився Апеляційний суд м. Києва, лише відмовив позивачам у встановленні порядку користування останньою, питання щодо позбавлення їх права власності в судовому порядку не вирішувалось.

Доводи апеляційної скарги про те, що площа кожного позивача перевищує всього на 2,3 кв.м., яка є незначною і не створить перешкод, незручностей у здійсненні відповідачем права володіння та користування своєю частиною квартири, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи вищевикладене.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким чином, посилання позивачів на наявність у відповідача іншого житла не може бути підставою для порушення її прав у здійсненні права володіння на належну частку у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 чинить перешкоди позивачам у користуванні квартирою, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, оскільки в позовній заяві не ставилося питання про усунення перешкод в користуванні квартирою, у зв'язку з чим дане питання не досліджувалось судами першої та апеляційної інстанції при розгляді справи.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

До прав, які підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові й особисті немайнові права, які належать суб'єктам цивільного права.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду за захистом своїх прав у спосіб передбачений чинним законодавством.

Отже, вимоги апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10.09.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк