Постанова

Іменем України

03 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 285/1632/16-ц

провадження № 61-32048св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, 1996року народження,

відповідачі: ОСОБА_4, 1965 року народження, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, 1996 року народження на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2017 року у складі судді Літвин О. О. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4, 1996року народження звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, 1965 рокународження, ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 22 листопада 2011 року у забезпечення виконання зобов'язань його батька ОСОБА_4, 1965 року народження перед ОСОБА_5 за договором позики, між відповідачами було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0531 га, що розташована за цією ж адресою.

Посилаючись на те, що договір іпотеки укладено без попередньої згоди органу опіки і піклування, чим порушені його житлові права, оскільки на момент укладення такого договору він був неповнолітнім, та права інших малолітніх членів їх сім'ї, які з народження проживають у вказаному житловому будинку, ОСОБА_4, 1996 року народження просив визнати недійсним договір іпотеки від 22 листопада 2011 року.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недобросовісністю дій відповідача ОСОБА_4, 1965 року народження при укладенні оспорюваного договору іпотеки, недоведеністю порушення прав позивача цим договором. Сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору іпотеки не може бути підставою для визнання його недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, 1996 рокународження відхилено, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції повно і всебічно встановлено обставини справи й визначено правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосовано правові норми та ухвалено законне й справедливе рішення.

26 вересня 2017 року ОСОБА_4, 1996року народження подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно не визнано жодного порушення прав позивача, у тому числі звуження обсягу прав дитини, оспорюваним правочином та зазначено про недобросовісність дій відповідача ОСОБА_4, 1965 року народження, який є батьком позивача; не надано належної оцінки довідці про склад сім'ї ОСОБА_4, 1965 рокународження та тому факту, що виконання договору іпотеки, шляхом переходу права власності від іпотекодавця до іпотекодержателя проведено як без згоди співвласника будинку, дружини ОСОБА_4, 1965 року народження так і без дозволу органу опіки та піклування. Крім того, судами не враховані правові позиції Верховного Суду України, згідно яких у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу № 285/1632/16-ц за позовом ОСОБА_4, 1996 року народження до ОСОБА_4, 1965 року народження, ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що 22 листопада 2011 року між відповідачами ОСОБА_4, 1965 року народження та ОСОБА_5 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 надала в борг ОСОБА_4, 1965 року народження грошові кошти в розмірі 1 650 000 грн строком до 01 листопада 2012 року без сплати процентів.

У забезпечення належного виконання цього договору того ж дня між відповідачами був укладений договір іпотеки, предметом якого є належні на праві власності відповідачу ОСОБА_4 житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані по АДРЕСА_1.

Нотаріально засвідченою заявою, дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_6 надала письмову згоду на здійснення чоловіком застави та укладення договору іпотеки, а також підтвердила, що отримання позики, виконання зобов'язань за якою буде забезпечено іпотекою, здійснюється в інтересах сім'ї, вигідних для них.

Відповідач ОСОБА_4, 1965 рокународження є батьком позивача ОСОБА_4, 1996 рокународження,який на час укладення вказаних договорів був неповнолітнім.

Укладаючи 22 листопада 2011 року договір іпотеки, відповідач ОСОБА_4, 1965 року народження заперечував право третіх осіб на будинок АДРЕСА_1 (пункт 2.1.1 договору іпотеки).

Згідно наданої позивачем довідки ОСББ «Колорит» від 21 квітня 2016 року у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідач ОСОБА_4, 1965 року народження; його дружина ОСОБА_6; позивач та син відповідача ОСОБА_4, 1996 року народження; дочка відповідача ОСОБА_7 та онуки відповідача ОСОБА_8, ОСОБА_9

Разом з тим, відповідно до довідки № 4704 від 18 жовтня 2011 року, виданої директором комунального підприємства «Новоград-Волинський житло сервіс» у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають лише відповідач ОСОБА_4, 1965 року народження та його дружина ОСОБА_6 Саме ця довідка була надана відповідачем до пакету документів, необхідних для нотаріального посвідчення оспорюваного договору іпотеки.

Згідно довідки служби у справах дітей Новоград-волинської міської ради Житомирської області від 05 липня 2016 року за № 1012, орган опіки і піклування не надавав відповідачу ОСОБА_4, 1965року народження дозвіл на укладення договору іпотеки щодо застави будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій розташовано будинок.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства»батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК Україниправочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства»та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суду у постановах від 25 червня 2018 року у справі № 515/826/15-ц, від 16 травня 2018 року у справі № 333/8146/15, від 19 квітня 2018 року у справі № 161/1256/17-ц.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанцій на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, встановивши, що відповідач ОСОБА_4, 1965 року народження, укладаючи договір іпотеки, за наявності нотаріально посвідченої згоди дружини на це, не визнавав прав третіх осіб щодо предмету іпотеки, дійшли обґрунтованого висновку про те, що права позивача ОСОБА_4, 1996 року народження оспорюваним правочином не порушені та відсутність правових підстав для визнання договору іпотеки недійсним за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Порушення відповідачем ОСОБА_4, 1965 року народження умов договору позики та задоволення вимог позикодавця за рахунок переданого в іпотеку будинку не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту прав на теперішній час повнолітнього позивача ОСОБА_4, 1996 року народження шляхом визнання недійсним іпотечного договору.

Доводи позивача про те, що оспорюваним договором іпотеки було порушено його право, на житло, оскільки на час укладення договору іпотеки він був неповнолітнім, а також про неправильне застосування судами положення статті 405 ЦК України, яким передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, є необґрунтованими та спростовуються встановленими у справі обставинами, а саме тим, що він і після укладення договору іпотеки постійно проживав у спірному житловому будинку та до досягнення ним повноліття був у ньому зареєстрованим. Отже при укладенні оспорюваного договору іпотеки право неповнолітньої дитини на користування житлом порушено не було.

Посилання заявника в касаційній скарзі на незастосування судами до спірних правовідносин статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» є безпідставними, оскільки як місцевий суд, так і суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень, з урахуванням конкретних обставин справ, враховував положення вище вказаної норми права.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що оскаржувані рішення не відповідають правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-2918цс15, є необґрунтованими, оскільки до таких висновків Верховний Суд України прийшов за інших фактичних обставин, ніж ті за якими був укладений оспорюваний договір іпотеки у цій справі.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, 1996 року народження залишити без задоволення.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик