Постанова

Іменем України

16 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 127/20279/16-ц

провадження № 61-40237ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року у складі судді Короля О. П. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 11 червня 2018 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медведецького С. К., Копаничук С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Промінвестбанк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Промінвестбанк» та фізичними особами. Згідно із зазначеним договором відбулося відступлення права вимоги і за кредитним договором від 11 січня 2008 року № 06-2.1/4, укладеним між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_4

За умовами зазначеного кредитного договору банк надав боржнику кредит у сумі 68 000, 00 дол. США. Відповідач зобов'язалася повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами у сумі, строки та на умовах, передбачених кредитним договором. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит, втім позичальник неналежно виконувала взяті на себе зобов'язання, чим порушила істотні умови кредитного договору. Станом на 01 червня 2016 року відповідач мала прострочену заборгованість за кредитом у сумі 487 247, 40 грн та за відсотками у сумі 302 218, 07 грн. Крім того, позивач зазначив, що на цей час усі права кредитора за договором про іпотечний кредит належать ТОВ «Кредитні ініціативи», а тому з урахуванням зменшених позовних вимог просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 322 955, 99 грн, яка складається з відсотків у сумі 178 163, 53 грн та пені у сумі 144 792, 46 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У своїх висновках суд першої інстанції посилався на те, що згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2012 року (справа № 206/3954/12) за позовом ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_4 за кредитним договором № 06-2.1/4 від 11 січня 2008 року стягнуто з відповідача заборгованість у сумі 586 996, 39 грн, з яких 487 247, 40 грн - за тілом кредиту, 81 748, 99 грн - за відсотками.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2015 року (справа № 127/21420/13-ц) позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 06-2.1/4 звернуто стягнення на належне їй нерухоме майно. Таким чином, враховуючи наявність наведених судових рішень банк скористався правом на зміну строку виконання зобов'язання за договором, ТОВ «Кредитні ініціативи» також використало своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, з огляду на що позов не підлягає задоволенню.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» залишено без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що за змістом рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2012 року банк використав своє право на дострокове стягнення усієї суми заборгованості, а тому кредитний договір припинив свою дію. Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право виключно на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц.

ТОВ «Кредитні ініціативи», не погодившись із зазначеними рішеннями судів, у липні 2018 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник посилався на те, що зобов'язання відповідача за кредитним договором не припинилися, незважаючи на наявність інших судових рішень про стягнення з відповідача заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, тому право вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» про сплату процентів та пені залишалося дійсним і підлягало судовому захисту. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України, змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та кодексу.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 просила залишити її без задоволення, зазначивши, що доводи, викладені у скарзі є необґрунтованими. Посилалась на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає йому право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 січня 2008 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №06-2.1/4, до змісту якого у подальшому внесено зміни та доповнення.

Згідно з умовами зазначеного кредитного договору банк надав позичальнику кредит у сумі 68 000, 00 дол. США. Відповідно до кредитного договору позичальник зобов'язалася повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним у сумі, строки та на умовах, що передбачені в ньому.

17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Промінвестбанк» укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Промінвестбанк» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Промінвестбанк» та фізичними особами. Згідно із зазначеним договором відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 11 січня 2008 року № 06-2.1/4, укладеним між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_4

Згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2012 року, ухваленим у іншому судовому провадженні (справа № 206/3954/12) за позовом ПАТ «Промінвестбанк» до ОСОБА_4 за кредитним договором від 11 січня 2008 року № 06-2.1/4, стягнуто з відповідача заборгованість у сумі 586 996, 39 грн, з яких 487 247, 40 грн за сумою (тілом) кредиту, 81 748, 99 грн за відсотками.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2015 року, ухваленим у іншому судовому провадженні (справа № 127/21420/13-ц), позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №06-2.1/4 звернуто стягнення на належне їй нерухоме майно.

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить із їх системного аналізу.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і судової.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи», суди обґрунтовували обрану правову позицію тією обставиною, що ПАТ «Промінвестбанк», звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, скористався своїм правом на дострокове стягнення усієї суми заборгованості, а тому кредитний договір припинив свою дію, відтак у позивача відсутні підстави для нарахування та стягнення з боржника відсотків та нарахованої на них пені за цим кредитним договором.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) викладено правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування позивач втратив право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів та нарахованої на них пені є необґрунтованими.

Виходячи з викладеного, обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми процентів та пені, обрахованих після рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2012 року про стягнення заборгованості та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2015 року про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами, норми, якими має бути врегульовано спір та правильно вирішили його.

Верховний Суд визнає помилковим посилання суду першої інстанції на те, що використання позивачем такого способу стягнення заборгованості, як звернення стягнення на предмет іпотеки, є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача відсотків та пені, нарахованих за кредитним договором. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк, первинний кредитор, пред'явивши вимогу про дострокове повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому до процентів, що стягнуто на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2012 року, припинив своє право як кредитодавця нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором.

В оцінці спірних правовідносин під час розгляду цієї справи для колегії суддів Верховного Суду є обов'язковою правова позиція, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, відповідно до пункту 54 якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Проте, враховуючи, що недоліки зазначеного рішення усунуто оскаржуваною постановою Апеляційного суду Вінницької області від 11 червня 2018 року, в якій зазначено про припинення дії кредитного договору у зв'язку з пред'явленням вимоги про дострокове погашення кредиту, Верховний Суд, застосувавши правило статті 410 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат - не впливають.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик