Постанова

Іменем України

21 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 579/951/16ц

провадження № 61-8699 зпв 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача-Пророка В. В.
суддів: Антоненко Н. О., Лесько А. О., Штелик С. П., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Конотоп Сумської області,

розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_6 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Конотоп Сумської областіпро стягнення моральної шкоди, за заявою голови комісії з припинення відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Конотоп Сумської області про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року, постановленої колегією суддів у складі: Висоцької В. С., Гримич М. К., Ткачука О. С., та ухвали Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 року, постановленої колегією суддів у складі: Околота Г. М., Левченко Т. А., Собини О. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У червні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Кролевецького районного суду Сумської області з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Конотоп Сумської області(далі - фонд) про відшкодування моральної шкоди у сумі 40 000,00 грн, спричиненої ушкодженням здоров'я.

2. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що з 03 травня 2001 року по 25 червня 2005 року перебував у трудових відносинах з Кролевецькою районною лікарнею державної ветеринарної медицини, працював на різних посадах. 25 червня 2005 року його було звільнено за власним бажанням.

3. Під час роботи в установі отримав професійне захворювання, у звязку з чим зазнав 40 % втрати професійної працездатності. Згідно з актом розслідування професійного захворювання професійне захворювання виникло, коли позивач виконував роботу із застосуванням дезінфектантів та дезінфектантів (за відсутності засобів індивідуального захисту); навчання, інструктажу та перевірки знань при переведенні на роботу із шкідливими умовами праці він не проходив.

4. Причиною професійного захворювання відповідно до вищезазначеного акта є дія на працівника шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що є свідченням незабезпечення роботодавцем виконання вимог статей 6, 7, 13 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) щодо здорових та безпечних умов праці та підтверджує вину відповідача у настанні шкідливих наслідків для здоров'я позивача.

5. Відповідно до висновку медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 21 червня 2005 року позивачу встановлено 30 % стійкої втрати працездатності та встановлена ІІІ група інвалідності. Згідно з висновком МСЕК від 08 вересня 2015 року позивачу встановлено 40 % втрати професійної працездатності.

6. Отримане професійне захворювання завдало позивачу як фізичні, так і моральні страждання, він став інвалідом ІІІ групи з вини роботодавця. У зв'язку з професійним захворюванням він зазнав моральної шкоди, яку пов'язує з фізичними болями, переживанням, постійним прийняттям знеболюючих, заспокійливих та інших ліків, дратівливістю, погіршенням взаємин з рідними та сусідами, порушенням звичного укладу життя, вимушений часто лікуватися.

7. Посилаючись на статті 1, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди (далі - Закон про державне соцстрахування 2001), позивач вимагав стягнути зазначену моральну шкоду з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

8. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 07 липня 2016 року позовну заяву ОСОБА_6 задоволено частково - вирішено:

- стягнути з фонду на користь ОСОБА_6 12 000,00 грн відшкодування моральної шкоди;

- відмовити у задоволенні позову в інший частині за необґрунтованістю позовних вимог;

- стягнути з фонду на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

9. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час роботи у зв'язку з впливом шкідливих умов виробництва та неефективністю засобів індивідуального захисту позивач отримав профзахворювання. Згідно з актом розслідування професійного захворювання від 19-21 квітня 2005 року ОСОБА_6 встановлено основний діагноз. Захворювання визначено як професійне. Причиною профзахворювання є дія шкідливих і небезпечних виробничих факторів, що виділяються в повітря робочої зони при проведенні дезінфекції тваринницьких приміщень та проведенні дезінсекції поголів'я сільськогосподарських тварин, що є свідченням незабезпечення роботодавцем виконання вимог щодо здорових та безпечних умов праці.

10. Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 1-1-4. постанови Пленуму Верховного Суду України (далі - ВСУ) від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. На думку суду першої інстанції, зміст вищезазначених пунктів дає підстави зробити висновок, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові ВСУ від 18 квітня 2012 року у справі № 6-26цс12. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

11. З результатів аналізу статей 21, 28, 34 Закону про державне соцстрахування 2001 також випливає, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

12. Враховуючи вищезазначене, суд не бере до уваги аргументи відповідача про застосування частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (далі - Закон про державне соцстрахування).

13. Суд визнав доведеними та обґрунтованими доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди позивачу, суд урахував обставини справи, вимоги статті 23 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV (далі в редакції, що діяла на момент виникнення відповідних правовідносин, - ЦК України), глибину моральних страждань позивача та ступінь погіршення його професійних здібностей, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Суд, оцінюючи моральну шкоду позивача за сумарний відсоток (40 %) втрати професійної працездатності по первинному захворюванню, враховує законодавство, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, і вважає вимоги про відшкодування моральної шкоди частково обґрунтованими.

14. Стаття 88 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV в редакції, що діяла до набуття чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі редакції, що підлягають застосуванню на момент прийняття відповідних судових рішень, якщо вони не відрізняються за змістом, - ЦПК України 2004), передбачає, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

15. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 року апеляційна скарга фонду задоволена частково - вирішено змінити рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 07 липня 2016 року в частині стягнення суми моральної шкоди шляхом зменшення її з 12 000,00 грн до 7 000,00 грн, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

16. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що з урахуванням статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону про державне соцстрахування 2001 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відшкодування моральної шкоди, спричиненої позивачу внаслідок отримання ним хронічного професійного захворювання, що підтверджується актом огляду МСЕК від 21 червня 2005 року, має проводити відповідач у справі - фонд.

17. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові ВСУ від 11 травня 2016 року в справі №6-3149цс15, відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

18. Суд першої інстанції в основу свого рішення про часткове задоволення позову поклав також висновок МСЕК від 08 вересня 2015 року, яким позивачу встановлено 40 % втрати працездатності, не врахувавши при цьому, що на підставі пункту 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пункту 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію Закону про державне соцстрахування 2001 в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим особам і членам їх сімей, а Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, взагалі виключено частину третю статті 34 Закону про державне соцстрахування 2001, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди фондом.

19. Таким чином, починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок фонду, а тому висновок МСЕК від 08 вересня 2015 року про встановлення позивачеві 40 % втрати професійної працездатності не може бути підставою для стягнення з фонду на користь позивача коштів на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

20. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 28 грудня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_6 та фонду відхилені, рішення Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 рокузалишено без змін.

21. Судове рішення суду касаційної інстанції мотивоване тим, що надані позивачем докази, яким суд дав оцінку відповідно до статті 212 ЦПК України 2004, свідчать про завдання позивачу моральної шкоди внаслідок професійного захворювання.

22. Змінюючи розмір моральної шкоди до 7 000,00 грн, апеляційний суд виходив із конкретних обставин справи, характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, яких зазнав позивач, рішення апеляційного суду відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості, вимогам закону. Доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

23. Згідно з підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону про державне соцстрахування 2001 у разі настання страхового випадку фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, й грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Короткий зміст вимог заяви про перегляд судових рішень

24. У червні 2017 року фонд подав до ВСУ заяву про перегляд ухвали ВССУ від 28 грудня 2016 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції, чинній станом на дату подання заяви), - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

25. У заяві про перегляд судових рішень фонд просить задовольнити відповідну заяву, скасувавши ухвалу ВССУ від 28 грудня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 року та ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Також фонд просив про застосування повороту виконання.

Рух справи у Верховному Суді

26. Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) заяви про перегляд судових рішень ВСУ у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією ЦПК України. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

27. Ухвалою ВСУ від 22 червня 2017 року відкрито провадження в цій справі, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.

28. 13 лютого 2018 року справу передано на розгляд Верховному Суду.

29. Ухвалою Верховного Суду від 13 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів без повідомлення та виклику учасників справи.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала заяву про перегляд судових рішень

30. Фонд вказує на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини восьмої статті 36 Закону про державне соцстрахування.

31. На підтвердження вищезазначеної підстави подання заяви про перегляд судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004, фондпосилається на ухвалу ВССУ від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц, якою ВССУ залишив без змін рішення апеляційного суду у справі № 219/5961/16-ц у зв'язку з тим, що попри те, що первинно стійка втрата професійної працездатності позивача була встановлена у 2001 році, відповідно до Закону про державне соцстрахування відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та Кодексу законів про працю України (далі в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, - КЗпП України).

(2) Доводи інших учасників справи

32. Інші сторони у справі правом на подання заперечення на заяву про перегляд судового рішення не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи

33. Сторони та інші особи, які брали участь у справі, мають право подати заяву про перегляд судових рішень у цивільних справах після їх перегляду в касаційному порядку (частина перша статті 354 ЦПК України 2004).

34. Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України 2004 (стаття 353 ЦПК України 2004). Отже, в контексті розкритого вище змісту підпункту 1 пункту 1 розділу XІІІ «Перехідні положення» ЦПК України Верховний Суд переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав, встановлених ЦПК України 2004.

35. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах

36. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (частини перша та друга статті 24 Конституції України).

37. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58 Конституції України).

38. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (частини перша та друга статті 5 ЦК України).

39. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частин третя статті 5 ЦК України).

40. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).

41. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина третя статті 10 ЦПК України 2004).

42. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частина третя статті 60 ЦПК України 2004).

43. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша статті 179 ЦПК України 2004).

44. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України 2004).

45. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004).

46. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004).

47. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

48. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

49. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку (згідно із пунктом 1 частини першої статті 324 ЦПК України 2004).

50. Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 335 ЦПК України 2004).

51. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004).

52. Під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (згідно із частиною першою статті 214 ЦПК України 2004).

53. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки ВСУ, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках ВСУ, з одночасним наведенням відповідних мотивів (згідно частини другої статті 214 ЦПК України 2004).

54. ВСУ переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених ЦПК України 2004 (згідно із частиною першою статті 353 ЦПК України 2004). Сторони та інші особи, які брали участь у справі, мають право подати заяву про перегляд судових рішень у цивільних справах після їх перегляду в касаційному порядку (частина перша статті 354 ЦПК України 2004).

55. Заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав, передбачених частиною першою статті 355 ЦПК України 2004, зокрема, через неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах (згідно із пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004).

56. Норми матеріального права вважаються, зокрема, неправильно застосованими, якщо не застосовано закон, який підлягав застосуванню (згідно із частиною другою статті 309 ЦПК України 2004).

57. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів (абзац другий частини першої статті 360-7 ЦПК України 2004).

58. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

59. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, третя - п'ята статті 23 ЦК України).

60. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених законодавством (згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України). Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (частина перша статті 1168 ЦК України).

61. На всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган (частини перша та друга статті 153 КЗпП України).

62. Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку (стаття 173 КЗпП України).

63. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

64. Відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та КЗпП України (згідно із частиною восьмою статті 36 Закону про державне соцстрахування).

65. Пункт 1 частини другої статті 10 Закону про державне соцстрахуванняпередбачає обов'язок страховика -Фонду соціального страхування України виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом.

66. Пункт 4 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про державне соцстрахування передбачає утворення Фонду соціального страхування України, через реорганізацію шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Утворення робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України має здійснюватись через реорганізацію шляхом злиття відповідних робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та його відділень.

67. Фонд соціального страхування України та його робочі органи є правонаступниками Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його виконавчої дирекції та управлінь виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення - Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, його виконавчої дирекції, відділень виконавчої дирекції цього Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, виконавчих дирекцій або уповноважених представників відділень у районах та містах республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення (пункт 5 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про державне соцстрахування).

68. До завершення заходів, пов'язаних з утворенням Фонду соціального страхування України та його робочих органів, виконання функцій та завдань, передбачених цим Законом, забезпечують у межах компетенції відповідні виконавчі дирекції та їх робочі органи Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (пункт 6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про державне соцстрахування).

69. В ухвалі від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц ВССУ дійшов висновку про те, що попри встановлення позивачу відповідно до висновків МСЕК первинної 25 % стійкої втрати професійної працездатності у 2001 році, при зверненні позивача у червні 2016 року до суду до його позовних вимог застосовується частина восьма статті 36 Закону про державне соцстрахування, який набрав чинності з 01 січня 2015 року. Відповідна частина статті 36 Закону про державне соцстрахування передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

70. Результат порівняння ухвали ВССУ від 28 грудня 2016 року, про перегляд якої просить фонд, та ухвали ВССУ від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц дає підстави для висновку про те, що суд касаційної інстанції неоднаково застосував одну й ту саму норму матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

71. Визначене вище застосування частини восьмої статті 36 Закону про державне соцстрахування не суперечить статті 58 Конституції України, оскільки фонд не є особою, яка завдала моральну шкоду позивачу. Скасування обов'язку фонду, який був передбачений, зокрема, статтею 21 Закону про державне соцстрахування 2001, здійснювати відповідну страхову виплату потерпілому означає скасування обов'язку (функції), а не відповідальності винної особи. Скасування відповідного обов'язку не позбавляє потерпілого права звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів відповідно до ЦК України та КЗпП України, вимагаючи відшкодування моральної шкоди у роботодавця. За цим самим принципом не можна говорити про порушення положень частин першої та другої статті 5 ЦК України.

72. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

73. Приймаючи ухвалу від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц, ВССУ врахував правові висновки, викладені ВСУ в постанові від 11 травня 2016 року у справі 6-3149цс15.

74. Згідно з умовами абзацу другого частини першої статті 360-7 ЦПК України 2004 та вище розкритого змісту частини другої статті 214 ЦПК України 2004, апеляційний суд та ВССУ, приймаючи свої судові рішення у справі, що розглядається, взяли до уваги нижчезазначений правовий висновок ВСУ, але неправильно його інтерпретували.

75. У своїй постанові від 11 травня 2016 року у справі 6-3149цс15 ВСУ вказав на те, що відповідно до частини третьої статті 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1105-ХІV) моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовувалась Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - ФССНВВПЗ) за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування повинно було здійснюватися у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» було зупинено на 2006 та 2007 роки дію вказаних вище норм законодавства. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, взагалі виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-ХІV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. ВСУ дійшов правового висновку, що починаючи з 1 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок ФССНВВПЗ. Верховний Суд не бачить підстав для відступлення від цієї правової позиції.

76. Підхід до розуміння дії частини восьмої статті 36 Закону про державне соцстрахування як такої, що пощирюється лише на випадки, коли на підставі висновків МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності після набуття цим законом чинності, призводить до порушення статті 24 Конституції України, оскільки відбувається дискримінація людей за датою відповідних висновків МСЕК, що призводить до нерівності людей перед законом. Механізм відшкодування відповідної моральної шкоди, який фактично визначає відповідача лише за датою складення висновку МСЕК, не відповідає завданням Закону про державне соцстрахування, оскільки цей закон містить вичерпний перелік страхових виплат, які має здійснювати фонд.

77. 01 січня 2015 року Закон про державне соцстрахування набрав чинності. Позивач звернувся до суду у червні 2016 року. Верховний Суд вважає, що ВССУ правильно застосував частину восьму статті 36 Закону про державне соцстрахування, приймаючи ухвалу від 15 березня 2017 року у справі № 219/5961/16-ц, та помилково не застосував цей закон, приймаючи ухвалу від 28 грудня 2016 року у справі, що розглядається.

(2) Висновки за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень

(2.1) Щодо суті зави про перегляд судових рішень

78. Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України та статей 353, 355 ЦПК України 2004 касаційний суд розглядає справу за заявою про перегляд судових рішень виключно в рамках обставин, передбачених статтею 355 ЦПК України 2004.

79. Суд задовольняє заяву за наявності однієї з підстав, передбачених частиною першою статті 355 ЦПК України 2004 (частина перша статті 360-4 ЦПК України 2004). За наявності підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004, суд має право у разі неправильного застосування судом (судами) норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, скасувати судове рішення (судові рішення) та ухвалити нове судове рішення чи змінити судове рішення (згідно з підпунктом «а» пункту 2 частини другої статті 360-4 ЦПК України 2004).

80. Відповідні справи розглядаються ВСУ за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V ЦПК України 2004 (згідно з частиною першою статті 360-2 ЦПК України 2004). Відповідні глави ЦПК України 2004 не передбачають за судом процесуальні повноваження щодо вирішення питання про поворот виконання в рамках перегляду судових рішень. Отже, суд позбавлений процесуальних повноважень щодо вирішення вимоги фонду про поворот виконання.

81. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність задовольнити заяву фонду - скасувати рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 07 липня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 року та ухвалу ВССУ від 28 грудня 2016 року, прийняти нове рішення у справі, залишивши позов ОСОБА_6без задоволення.

(2.2) Щодо судових витрат

82. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України).

83. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

84. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

85. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

86. На момент подання відповідної заяви фонду про перегляд судових рішень ВСУ визнав за фондом право бути звільненим від сплати судового збору на підставі пункту 18 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, - Закон про судовий збір).

87. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону про судовий збір, враховуючи зміст позовних вимог позивача, позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду його справи в усіх судових інстанціях.

88. В апеляційній скарзі фонд просив Апеляційний суд Сумської області відшкодувати судовий збір, сплачений фондом за подання апеляційної скарги, який згідно з платіжним дорученням від 14 липня 2016 року № 668 був сплачений у сумі 606,32 грн. В касаційній скарзі фонд не вимагав відшкодування судових витрат. Ухвала ВССУ від 28 грудня 2016 року не містить даних щодо розподілу та відшкодування судових витрат, понесених сторонами справи в рамках судового розгляду справи, який закінчився прийняттям даного судового рішення.

89. Відшкодування інших судових витрат відповідач не заявляв. Іншими учасниками справи не заявлені до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку із цим розглядом справи.

90. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про необхідність компенсувати за рахунок держави судовий збір у сумі 551,20 грн та судовий збір відповідача за подання ним апеляційної скарги у сумі 606,32 грн в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

(3) Висновок щодо застосування норм права

91. 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

92. Частина восьма статті 36 цього Закону передбачає, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Пункт 1 частини другої статті 10 цього Закону передбачає обов'язок страховика -Фонду соціального страхування України виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Отже, Фонд соціального страхування України не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей.

93. Ця стаття Закону застосовується до всіх відповідних позовних вимог, заявлених після 01 січня 2015 року, незалежно від більш ранньої дати встановлення на підставі висновків МСЕК стійкої втрати професійної працездатності позивача.

94. Дія зазначених норм Закону поширюється на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, його робочі органи, в силу приписів пунктів 4-6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Керуючись статтею 141, підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Задовольнити заяву відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Конотоп Сумської області про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 року.

2. Скасувати рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 07 липня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 16 серпня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 грудня 2016 року.

3. Відмовити у позові ОСОБА_6.

4. Компенсувати за рахунок держави судовий збір у сумі 551,20 грн та судовий збір відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Конотоп Сумської областіза подання апеляційної скарги у сумі 606,32 грн в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

5. Залишити без розгляду заяву Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Конотоп Сумської області про поворот виконання рішення Кролевецького районного суду Сумської області від 07 липня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

А. О.Лесько

В. В.Пророк

С. П.Штелик

І.М. Фаловська