Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 127/7356/16-ц

провадження № 61-22174св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), СімоненкоВ. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року в складі судді Гуменюка К. П. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 січня 2017 року в складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М., Войтка Ю. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, витребування автомобіля від добросовісного набувача, визнання права власності на 1/2 автомобіля.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 04 жовтня 1987 року до 24 лютого 2015 року. Під час шлюбу ними придбано автомобіль Mersrdes-Benz Vito. 08 липня 2015 року ОСОБА_3 без згоди позивача продала вказаний автомобіль ОСОБА_4, який 02 квітня 2016 року відчужив спірний автомобіль ОСОБА_5 Автомобіль Mersrdes-Benz Vito є спільною сумісною власністю подружжя, розпорядження ним здійснюється за спільною згодою співвласників, а згода другого з подружжя має бути виражена письмово. У разі відсутності такої згоди вчинений договір купівлі-продажу є недійсним відповідно до статті 65 СК України. Майно вибуло з володіння позивача поза його волею, на підставі недійсного договору купівлі-продажу, тому він має право витребувати це майно у ОСОБА_5 на підставі статті 388 ЦК України.

На підставі викладеного ОСОБА_2 з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу легкового автомобіля Mersrdes-Benz Vito, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оформлений довідкою-рахунком серії ААЕ № 222810 від 08 липня 2015 року; витребувати у ОСОБА_5 спірний легковий автомобіль, який зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2016 року № 6841/01/3618; визнати за нам право власності на 1/2 частину цього автомобіля.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутність згоди одного із подружжя на відчуження автомобіля сама по собі не може бути підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, а також зазначив, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Проте вказані обставини позивачем не доведено та судом не встановлено.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що дружина та чоловік зобов'язані розпоряджатися спільною сумісною власністю за взаємною згодою, а відчуження автомобіля може відбуватися лише за письмовою згодою іншого з подружжя. Оскільки встановлено факт відчуження автомобіля без згоди позивача, тому спірний правочин необхідно визнати недійсним та витребувати його (автомобіль) у добросовісного набувача. Відчуження спірного автомобіля порушує право власності позивача.

У травні 2017 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що відсутність згоди на відчуження автомобіля сама по собі не може бути підставою визнання правочину недійсним. Крім того, ОСОБА_2 звернувся до суду з іншим позовом про стягнення 1/2 частини вартості спірного автомобіля.

03 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_2 з 04 жовтня 1987 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

У період шлюбу сторонами було придбано автомобіль Mersrdes-Benz Vito, який зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 29 травня 2010 року.

24 лютого 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

На підставі довідки-рахунку від 08 липня 2015 року ОСОБА_3 відчужила автомобіль Mersrdes-Benz Vito ОСОБА_4

ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 02 квітня 2016 року відчужив автомобіль Mersrdes-Benz Vito на користь ОСОБА_5

Суди встановили, що ОСОБА_2 згоди на відчуження автомобіля ОСОБА_3 не надавав.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласником виключно за взаємною згодою.

Відповідно до частин першої та третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

На підставі викладеного, суди дійшли правильного висновку, що сама по собі відсутність згоди одного з подружжя (ОСОБА_2) на відчуження майна другим з подружжя (ОСОБА_3) не може бути підставною для визнання недійсним правочину (договір купівлі-продажу автомобіля Mersrdes-Benz Vito від 08 липня 2015 року). Оскільки позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а справи в порядку цивільного судочинства розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, тому суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

І. М.Фаловська

В. М. Сімоненко