Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 590/460/16-ц

провадження № 61-19929св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Кузнєцова В. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 26 травня 2017 року у складі судді Сатарової О. В. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Хвостика С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що 11 січня 2001 року позивач та відповідач уклали шлюб. У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2002 року придбали квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,2 кв. м.

Посилаючись на положення статей 60, 70 СК України, а також на те, що спірна квартира придбана в період проживання однією сім'єю з відповідачем, позивач, уточнивши позовні вимоги, остаточно просив здійснити поділ майна, двокімнатної квартири № 11, яка перебуває у спільній сумісній власності та розташована за адресою: АДРЕСА_1, рівними частинами.

Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 26 травня 2017 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у порядку поділу майна подружжя право власності в рівних частках на таке майно: на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, за кожним. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір у сумі 730,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира набута сторонами у справі у період шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 26 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на вимогах закону та на підставі зібраних доказів, яким суд дав належну оцінку, тому апеляційна скарга ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

У лпині 2017 року ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 26 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 29 червня 2017 року, у якій просить скасувати вказані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_6

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира придбана відповідачем за особисті грошові кошти, які їй були подаровані мамою, тому не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єкта права спільної сумісної власності подружжя; позивачем пропущений строк позовної давності на звернення з позовом до суду; позивачем не надано доказів того, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права раніше.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі

У серпні 2017 року ОСОБА_6 подано заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_7, в яких заявник просив відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків судів першої й апеляційної інстанцій, а фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суди надали належну оцінку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вищевказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права; судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 11 січня 2002 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Ямпільського району управління юстиції в Сумській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 01.

Відповідно до договору купівлі-продажу 31 липня 2002 року ОСОБА_7 купила у ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 двокімнатну квартиру № 11, загальною площею 52,2 кв. м, житловою площею 26,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

31 липня 2002 року цей договір посвідчено державним нотаріусом Ямпільської районної державної нотаріальної контори Лях В.В. та зареєстровано в Глухівському МБТІ.

Після придбання квартири сторони в ній проживали разом.

Рішенням Ямпільського районного суду Сумської області від 30 листопада 2006 року, яке набрало законної сили 12 грудня 2006 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України та частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що спірна квартира набута сторонами у справі у період шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Крім того, суд врахував, що відповідач не спростувала належними до допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира придбана відповідачем за особисті грошові кошти, які їй були подаровані мамою, тому не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема апеляційний суд правильно зазначив, що такі доводи заявника не підтверджені належними та допустимими доказами.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем пропущений строк позовної давності на звернення з до суду з цим позовом, є безпідставними, зважаючи на таке.

Відповідно до положень статей 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Зі змісту частини другої статті 72 СК України вбачається, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач після розірвання шлюбу постійно проживав у квартирі, здійснював її ремонт та вживав інші дії щодо утримання квартири, а дізнавшись у червні 2016 року про те, що відповідач збирається взяти кредит під заставу квартири, яка придбана ними під час шлюбу, звернувся до суду з цим позовом.

Таким чином, строк звернення до суду за захистом свого права позивачем пропущено не було.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7залишити без задоволення.

Рішення Ямпільського районного суду Сумської області від 26 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик