Справа № 486/171/18
Провадження № 2/486/254/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2018 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарі Зацепіній І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнськ Миколаївської області цивільну справу № 486/171/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про встановлення порядку користування жилим приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування жилим приміщенням,

за участю представника позивача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_4,

без участі відповідача ОСОБА_3, позивача ОСОБА_1,

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про встановлення порядку користування приміщеннями квартири АДРЕСА_1, в якій просить встановити порядок користування вказаною квартирою, виділивши: їй в користування житлову кімнату площею 17,1 кв.м. (№4 на плані технічного паспорту); ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею 12,7 кв.м. (№5 на плані технічного паспорту), житлову кімнату площею 12,4 кв. м (№8 на плані технічного паспорту), лоджію площею 2,6 кв. м (№9 на плані технічного паспорту); коридор площею 10,3 кв. м., кухню площею 7,3 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,2 кв.м., комору площею 1,3 кв. м. залишити в спільному користуванні.

12 березня 2018 року на адресу суду від відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надійшов зустрічний позов про встановлення порядку користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1. Не погоджуються з варіантом встановлення судом порядку користування спірною квартирою між співвласниками, запропонованим позивачем, оскільки в запропонованому позивачем варіанті відхилення розподіленої житлової площі від часток власності з усіх можливих більше (22%), ніж в запропонованому ними варіанті (менше 10%). Так, пропонують виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 12,7 кв.м. (№5 на плані технічного паспорту), ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею №4 та №8 на плані технічного паспорту, площею 29,5 кв.м. Також встановити за ОСОБА_1 користування коморою площею 1,3 кв.м., а за нею та її донькою ОСОБА_3 - лоджією площею 2,6 кв.м, в результаті чого за кожним з співвласників буде закріплено по однаковій нежитловій площі 1,3 кв.м. Користування іншими приміщеннями залишити спільним. Ухвалою від 20 березня 2018 року вказані позови об'єднані.

Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що вона є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, інші 2/3 частки вказаної квартири належать відповідачам по справі - її сестрі ОСОБА_3 та матері - ОСОБА_2 Зазначена квартира складається з трьох жилих кімнат житловою площею - 42,2 кв.м., лоджії, коридору, кухні, вбиральні, ванної кімнати та комори. З січня 2016 року відповідачі не проживають в квартирі, зачинивши кімнату площею 12, 4 кв. м., яка має вихід на лоджію та з цього часу не оплачують платежі за отримані комунальні послуги та користування жилим приміщеннями квартири. В квартирі фактично проживає вона з батьком. Власника житла не можуть досягнути згоди щодо порядку користування жилим приміщеннями спільної квартири.

31 травня 2018 року надійшла позовна заява в новій редакції /а.с. 146-147/, в якій позивач ОСОБА_1 просить виділити у користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жилу кімнату площею 12,7кв.м. (№5 на плані квартири технічного паспорту), жилу кімнату площею 12,4 кв. м (№8 на плані квартири технічного паспорту), лоджію загальною (нежилою) площею 2,6 кв. м. (№9 на плані квартири технічного паспорту); виділити у спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 жилу кімнату площею 17,1 кв. м (№4 на плані квартири технічного паспорту), комору загальною (нежилою) площею 1,3 кв. м (№2 на плані квартири технічного паспорту); у спільному користуванні співвласників залишити коридор площею 10,3 кв.м. (№1 на плані квартири технічного паспорту), кухню площею 7,3 кв.м (№3 на плані квартири технічного паспорту), вбиральню площею 1,2 кв.м (№6 на плані квартири технічного паспорту), ванну кімнату площею 2,2 кв. м (№7 на плані квартири технічного паспорту).

Відповідачі уточнили зустрічний позов /а.с. 150-154/ та просили встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, виділити їй з донькою ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_4 у користування жилу кімнату площею 17, 1 кв. м. та жилу кімнату площею 12,4 кв. м з лоджією площею 2,6 кв.м.; ОСОБА_1 виділити у користування жилу кімнату площею 12,7 кв. м., комору загальною (нежилою) площею 1,3 кв.м.; у спільному користуванні співвласників залишити коридор площею 10,3 кв.м., кухню площею 7,3 кв.м., вбиральню площею 1,2 кв.м., ванну кімнату площею 2,2 кв.м. та стягнути судовий збір. Також просить стягнути з ОСОБА_1 на їх користь з ОСОБА_3 судовий збір по 352,40 грн.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила суд позов задовольнити. Акцентувала увагу суду на тому, що третя особа в приватизації спірної квартири участі не брав, оскільки раніше вже використав це право. В вказаній квартирі фактично проживає ОСОБА_4 - батько позивача, який на її думку має право користування вказаною квартирою та з яким позивач готова ділити одну кімнату.

Зустрічний позов визнала частково, наполягає саме на запропонованому позивачем варіанті порядку користування вказаною квартирою.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Погодилась з тим, що необхідно встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1, однак не в тому варіанті, який пропонує позивач, оскільки відхилення від ідеальних часток власності в цьому випадку є значним. Зустрічний позов підтримала в повному обсязі та пояснила, що з вересня 2016 року не проживає в квартирі АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 вона разом з молодшою донькою змушена була переїхати проживати в інше місце. В грудні її колишній чоловік змінив замки, поселив до квартири співмешканку, а її речі виніс на балкон, зачинивши в січні 2017 року кімнату площею 12,4 кв. м. З листопада 2017 року в цій кімнаті ніхто не живе. Не заперечує проти встановлення порядку користування вказаною квартирою, однак в саме запропонованому неї в зустрічній позовній заяві варіанті. Вважає, що ОСОБА_4 має право на проживання в спірній квартирі, але без сторонніх осіб.

Третя особа ОСОБА_4 надав пояснення /а.с. 148-149/ та в судовому засіданні пояснив, що зареєстрований та проживає в квартирі АДРЕСА_1. Вказана квартира належить на праві спільної сумісної власності його донькам та колишній дружині. В січні 2016 року відповідач ОСОБА_2 виїхала з квартири. Склала свої речі в кімнату площею 12,4 кв. м та зачинила її. Вважає, що теж має право проживати в вказаній квартирі, оскільки попередню однокімнатну квартиру продав, двокімнатну квартиру обміняли на трьох кімнатну, своє право на приватизацію він використав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, надіслала на адресу суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, підтримує заперечення, викладені у відзиві на позов відзив, зустрічний позов та відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. 12 червня 2018 року надіслала на адресу суду заяву про викладення зустрічного позову про встановлення порядку користування приміщеннями квартири у новій редакції, /а.с. 155-159/ в якій висловила аналогічну позицію, як і ОСОБА_1

Заслухавши представника позивача, відповідача та третю особу, дослідивши докази в сукупності, суд приходить до висновку, що первісний позов та зустрічний позов задоволенню не підлягають.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності сторін.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданої виконавчим комітетом Южноукраїнської міської ради 30 квітня 2013 року, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності, позивачу ОСОБА_1 належить 1/3 частка, а відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - 2/3 частки квартири АДРЕСА_1, в якій сторони зареєстровані і проживають /а.с. 14, 15, 89/.

З листопада 2017 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказаній квартирі не проживають через суперечки житлово-побутового характеру та користування жилими приміщеннями у спільній частковій власності, досягнути згоди по яких в добровільному порядку вони не можуть.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1, що є спільною частковою власністю сторін, загальною площею 67,1 кв.м., має жилу площу 42,2 кв.м. і складається з трьох жилих кімнат однієї площею 17,1 кв.м., другої площею - 12,7 кв.м., третьої - 12,4 кв.м. з кухні площею 7,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,2 кв.м., вбиральні площею 1,2 кв.м., коридору площею 10,3 кв.м., комори площею 1, 3 кв.м. та лоджії - 2,6 кв.м. /а.с. 16-17/.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилами ст.ст. 356, 257 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Тобто, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість, а тому рішення суду не може підмінити її собою. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Частиною 1 ст. 369 ЦК України закріплено, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З роз'яснень, наданих у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику за позовами про захист приватної власності» (з послідуючими змінами та доповненнями) вбачається, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

В правовій позиції від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України роз'яснив наступне, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею, саме співвласниками, а не іншими особами, які до названих осіб не належать, наприклад їх діти, але з інших, передбачених законом підстав, користуються житлом наряду з тими. При цьому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим.

На підставі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Частинами 1 та 4 статті 156 ЖК України встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Статтею 47 ЖК України встановлено норму жилої площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.

Відповідно до ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів

України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

При передачі громадянам житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов, вони мають право на одержання житла у межах встановленої норми жилої площі.

Жиле приміщення може бути надано з перевищенням норми жилої площі, якщо воно складається з однієї кімнати (однокімнатна квартира) або призначається для осіб різної статі (частина друга статті 50).

Згідно положень ч.2 ст.50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

В запропонованому позивачем порядку користування, де жила площа спірної квартири 42,2 кв.м., на ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 припадає 17,1 кв. м., а на ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - 25,1 (12, 7+12,4) кв. м. житлової площі та лоджію 2,6 кв.м.

В запропонованому відповідачами порядку користування квартирою на ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_4 припадає 17,1 кв. м. та 12,4 кв.м., а на ОСОБА_1 - 12, 7 кв.м.

Запропоновані сторонами варіанти визначення порядку користування спірним жилим приміщенням не відповідають вимогам ЖК України, оскільки визначаючи порядок користування спірною квартирою, суд враховує кількість власників квартири, їх стать і вік, кровну спорідненість, жилу площу квартири.

Оскільки ОСОБА_4 не може проживати в одній кімнаті зі своєю повнолітньою донькою, так як не може проживати і з колишньою дружиною, з якою на теперішній час в шлюбі не перебуває та перебуває в неприязних стосунках, запропоновані сторонами варіанти встановлення порядку користування спірною квартирою призведуть до штучного погіршення житлових умов осіб, що в ньому проживають, та викличе необхідність постановки їх на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов.

Враховуючи розташування кімнат, а також наявність між сторонами неприязних стосунків, вік і стать сторін та третьої особи, суд вважає, що спільне користування своєю квартирою позивачем та відповідачами, в запропонованих сторонами порядках, неможливе.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про встановлення порядку користування жилим приміщенням відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування жилим приміщенням відмовити.

Повний текст рішення буде складений протягом п'яти днів з дня з проголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

При проголошенні в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, строк подання апеляційної скарги обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А.Далматова

_____________________________________

Повний текст рішення складено 07 вересня 2018 року