Ухвала

30 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 686/3941/18

провадження № 61-42667ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 31 липня 2018 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором поставки,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

АналізЄдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у лютому 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором поставки у розмірі 223 500,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що у листопаді 2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено усний договір поставки непродовольчих товарів. За договором ОСОБА_3 був зобов'язаний передавати у його власність непродовольчі товари згідно з визначеним асортиментом, а ФОП ОСОБА_1 зобов'язався прийняти товар і сплатити за нього вартість, визначену постачальником. Протягом 2014-2016 років позивач перерахував на банківський рахунок ФОП ОСОБА_3 245 500,00 грн. Однак у результаті проведення інвентаризації у липні-серпні 2016 року було виявлено недопоставку товару на загальну суму 8 122,6 Євро, що еквівалентно 282 910,15 грн. З метою уникнення матеріальної відповідальності за фактом невиконання господарського зобов'язання ОСОБА_3 здійснив державну реєстрацію припинення діяльності фізичної особи-підприємця та повернув частину сплачених коштів у розмірі 22 000,00 грн. Посилаючись на викладене, просив задовольнити позов та стягнути з ОСОБА_3 на його користь 223 500,00 грн вартості недоотриманих товарів.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Хмельницької області від 31 липня 2018 року, у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 відмовлено.

17 серпня 2018 року через засоби поштового зв'язку ФОП ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 31 липня 2018 року. Посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ФОП ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову, якою його позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили і не надали належної правової оцінки доказам у справі, а висновок судів про те, що між сторонами відсутні договірні відносини, не відповідає дійсності та суперечить висновкам, викладеним в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року у справі № 686/15953/16-ц про наявність зобов'язальних правовідносин між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі щодо стягнення коштів у розмірі 223 500,00 грн.

Отже, ціна позову в справі № 686/3941/18 не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 686/3941/18 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою у силу своїх властивостей, незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюється і на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржувані рішення прийняті у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ФОП ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Хмельницької області від 31 липня 2018 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором поставки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат