Справа № 461/7547/17 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/1906/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю:ОСОБА_2, представника

ОСОБА_3, ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - ОСОБА_22., ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_7 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 травня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

03.11.2017 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ярош Олена Вікторівна про визнання договору купівлі-продажу від 19.06.2012 року удаваним в частині покупця з моменту його укладення та визнання покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеним 19 червня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 830, ОСОБА_5; визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_2 та поділу майна, визнавши за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 права власності по1/2 частці квартири АДРЕСА_2.

10.11.2017 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус ЛМНО Корпало Г.В., про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 укладеного 12 березня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1190, удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_3, з моменту його укладення та визнання покупцем за договором купівді-продажу квартири АДРЕСА_4 укладеним 12 березня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1190, ОСОБА_5; визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_3 та поділити майно, визнавши за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 право власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_3.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 08.12.2017 року за клопотанням сторін вищевказані позови об»єднані в одне провадження.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Ярош Олена Вікторівна, про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання спільної сумісної власності подружжя та поділ майна задоволено повністю.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 19 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 830, удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_3, з моменту його укладення та визнано покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеним 19 червня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 830, ОСОБА_5.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_2 та поділено майно, визнавши за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 право власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 3 684,00 грн. судового збору.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7, третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Корпало Ганна Василівна про визнання правочину удаваним в частині покупця, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя задоволено повністю.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений 12 березня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1190, удаваним в частині зазначення покупцем ОСОБА_3, з моменту його укладення та визнано покупцем за договором купівді-продажу квартири АДРЕСА_4, укладеним 12 березня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрованим в реєстрі за №1190, ОСОБА_5.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_3 та поділено майно, визнавши за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 право власності по 1/2 частці квартири АДРЕСА_3.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 2495,00 грн. судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_3, ОСОБА_11 - ОСОБА_2,вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначають, що предметом спору є дві квартири в АДРЕСА_5, яка придбана в 2012 році та квартира АДРЕСА_9, яка придбана в 2004 році, в будинку АДРЕСА_10 в м. Львові, власником яких є ОСОБА_3 Позивач звернувся з позовом про визнання договорів купівлі-продажу цих квартир удаваними в частині зазначення покупцем ОСОБА_3, з посиланням на ст.ст. 203, 235 ЦК України та просив визнати його покупцем цих квартир. Також, просив визнати суд квартири АДРЕСА_11 та АДРЕСА_9 спільною сумісною власністю подружжя та поділити їх по 1/2 частці. Апелянти вважають, що ОСОБА_5 обрано речово-правовий спосіб захисту, який по своїй суті не може бути застосований до даних правовідносин, оскільки за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Однак, стороною в спірних угодах позивач не був, він не міг приховувати укладення іншої угоди, як і не може стверджувати про дійсні наміри сторін правочинів щодо настання тих чи інших наслідків. Дійсна воля сторін була спрямована саме на укладення договорів купівлі-продажу квартир, що ні позивачем, ні свідками на його стороні не заперечується, що в подальшому було засвідчено фактичними діями кожної зі сторін договорів купівлі-продажу квартир та укладено вказані договори, які нотаріально посвідченні .

Апелянти зазначають про те, що судом першої інстанції помилково встановлено, що саме позивачем, ОСОБА_5 придбано квартиру АДРЕСА_9 у ОСОБА_12, оскільки в п. 2.1 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що кошти в розмірі 185 000, 00 грн. сплатив покупець - ОСОБА_3 продавцю - ОСОБА_12 до оформлення цього договору, що підтверджується написаною ОСОБА_12 розпискою від 12.03.2004 року. Також, ОСОБА_12, повторно допитана як свідок у судовому засіданні 06.02.2018 року, підтвердила, що розписка написана та підписана однозначно нею, підтвердила, що при передачі їй грошових коштів були присутні ОСОБА_5 та ОСОБА_13, проте кому належали гроші вона не знає і вважає, що їй це непотрібно знати. Таким чином, суд в рішенні вказав первісні покази свідка ОСОБА_12, грубо ігноруючи її покази при повторному допиті її як свідка, як наслідок обставини щодо показів свідка ОСОБА_12 викладенні в рішенні суду не відповідають дійсності та обставинам справи. Вищенаведені обставини доводять, що докази на які посилається суд першої інстанції, встановивши, що покупцем квартири АДРЕСА_9 був ОСОБА_5, який начебто сплачував кошти за купівлю цієї квартири, не є належними та допустимими в розумінні ст. 77 ЦПК України, зважаючи на об'єкт доказування та правовідносини сторін.

Апелянти звертають увагу суду на докази, які надав позивач на підтвердження своєї платоспроможності на купівлю квартири АДРЕСА_9 в 2004 році за ціною 185 500, 00 грн., а саме на декларації ПП "Мультимедіа" за період 1998 - 2011 р.р., згідно яких підприємство отримувало щорічний прибуток до 2000 грн. за період з 1998-2005 р.р. Такі докази підтверджують, що позивач не міг фізично накопичити суму коштів в розмірі 185 500, 00 грн. на момент придбання квартири АДРЕСА_19 в 2004 році. Не врахував муд першої інстанції і те, що реалізуючи свої права, як власника нерухомого майна, ОСОБА_3 22.04.2004 року видав нотаріально посвідчену довіреність на ім'я доньки ОСОБА_7, якою довірив їй представляти свої інтереси з приводу переведення вказаної квартири до нежитлового фонду. Протягом 2005 - 2007 років ОСОБА_3 та ОСОБА_9 від імені ОСОБА_3 вчинені наступні дії, що підтверджують право власності відповідача на спірну квартиру, а саме: укладено договір на проектні роботи та оплачені ці роботи, замовлено та оплачено всі технічні умови з газопостачальними, водопостачальними, електропостачальними організаціями, замовлено розробку робочого проекту; укладено договір на виконання робіт з оздоблення фасаду житлового будинку АДРЕСА_9 по вул. Гуцульській від 16.04. 2006 року, отримано дозвіл на реконстукцію, отримано дозвіл на виконання будівельних робіт, проведено фактичні роботи з реконструкції об'єкту, отримано дозвіл на виконання будівельних робіт, отримано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації та отримано свідоцтво про право власності на приміщення квартири згідно наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 21.11.2011 року. Крім того, посилання суду, що ремонтними роботами займався ОСОБА_5 спростовується договором оренди приміщення укладеним між ПП «Мультимедіа» (орендар) та ОСОБА_3 (орендодавець) від 09.01.2006 року, яким було передано в оренду квартиру АДРЕСА_9 та в обов'язки орендаря входило проводити за свій рахунок поточний ремонт та сплачувати комунальні послуги.

Щодо квартири АДРЕСА_12, придбаної 19.06.2012 року, апелянти зазначають, що висновки суду першої інстанції щодо наявності у ОСОБА_5 фінансових можливостей на купівлю квартири з посиланням на нотаріально-посвідчену заяву та висновок судово-економічної експертизи є невірними, оскільки висновок експерта №3 судово-економічної експертизи від 06.03.2018 року не стосується предмета спору та не містить інформації щодо предмету спору, висновки експерта не ґрунтуються на первинних бухгалтерських документах. Вважають, що експертиза була проведена з грубим порушення п. 3.3. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 р. №53/5, оскільки предметом дослідження не були оригінали первинних бухгалтерських документів в розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а предметом дослідження був тільки баланс ПП "Мультимедіа" за період з 01.03. 2012 року по 30.06.2012 року, а достовірність фінансових операцій можливо підтвердити лише при наявності однаково оформлених первинних бухгалтерських документів ПП «Мультимедіа» та ТзОВ «Техніка для бізнесу». Судовому експерту не надано жодного документу, який би підтверджував факт отримання ПП «Мультимедіа» від ТзОВ «Техніка для бізнесу» грошової суми в розмірі 60 000 дол. США через касу, як на цьому наполягає ОСОБА_5, доказів на підтвердження цієї обставини позивач суду не надав. Також апелянти зазначають, що суд першої інстанції в порушення ч. 2 ст. 197 ЦК України не залучив дружину ОСОБА_3 - ОСОБА_23 як співвідповідача, оскільки квартири придбавалися в шлюбі, а тому відповідно до ст. 60 СК України спірні квартири є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та ОСОБА_11 має право власності на 1/2 частку спірних квартир. Крім цього, в порушення вимог ст. 257 ЦК України судом не застосовано строків позовної давності, оскільки в матеріалах справи містяться докази, які підтверджують, що позивач був присутнім при укладенні оспорюваних договорів купівлі - продажу квартири АДРЕСА_13 та АДРЕСА_9, був обізнаним щодо умов спірних договорів та не оспорював їх. Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_5 визнавав право власності на квартири за ОСОБА_3 та жодного разу не порушував питання про повернення майна у свою власність. Таким чином, перебіг встановленого трирічного строку позовної давності розпочався саме з моменту укладання договорів купівлі - продажу спірних квартир, який вже сплинув по квартирі АДРЕСА_9 з 13.03.2007 року, а по квартирі АДРЕСА_13 з 20.06.2015 року.З вищенаведених підстав апелянти просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_3 - ОСОБА_2, її представника та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод /1950р./ ратифікованою Законом від 17 липня 1997р.№475/97ВР, зокрема, ст.1 Першого протоколу до неї /1952р./ передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майно, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування майно відповідно до загальних інтересів.

Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Зі змісту даної норми випливає, що під правомочністю володіння розуміється передбачена законом можливість мати (утримувати) в себе певне майно, використовувати, експлуатувати його, отримувати від нього корисні властивості, доходи від експлуатації, тощо.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують інтереси інших осіб та інтересів суспільства.

За загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.334 ЦК України).

Порушення права власності підлягає судовому захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 червня 1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Франківським районним у місті Львові ВДРАЦС ГТУЮ у Львівській області зареєстровано шлюб, актовий запис №265.

З матеріалів справи вбачається, що 25.06.1998 року ОСОБА_5 було засновано ПП «Мультимедіа», яке займалося продажем та обслуговуванням комп'ютерної техніки, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість; копіями декларацій (т.1, а.с. 18-26); копією довідки (т.1. а.с.94); свідоцтвом про державну реєстрацію (а.с. 95), 01.03.2012 року ОСОБА_5 зареєстрував фізичну особу-підприємця, що стверджується випискою із реєстру (т.1, а.с. 27).

Судом також встановлено, що господарську діяльність ОСОБА_5 здійснював в приміщенні, що знаходиться у АДРЕСА_14

Матеріалами справи підтверджується, що 12 березня 2004 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №1190, згідно якого ОСОБА_12 продала належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 і продаж квартири вчинено за 185 500 грн. (т.1, а.с. 47).

З матеріалів справи також вбачається, що 19 червня 2012 року між ОСОБА_15 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ярош О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №830, згідно якого ОСОБА_15 продала належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 і продаж квартири вчинено за 304 400 грн. (т.1 а.с. 12).

З змісту позовних заяв вбачається, що ОСОБА_5 звернувся з позовними вимогами про визнання удаваними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладеного 19.06.2012 року та договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного 12.03.2004 року в частині зазначення покупцем ОСОБА_3, з моменту його укладення та визнання покупцем ОСОБА_5

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як убачається із позовної заяви, на обґрунтування позовних вимог про визнання правочинів купівлі - продажу удаваними в частині покупця, позивач посилався на правові підстави, передбачені ст.235 ЦК України.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з роз»ясненнями п.25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи договори купівлі - продажу удаваними в частині зазначення в договорах покупцем ОСОБА_3 замість ОСОБА_5 та визнання ОСОБА_5 покупцем квартир АДРЕСА_11 та АДРЕСА_15 суд першої інстанції взяв до уваги пояснення свідків, письмові докази, які вважав належними та допустимими, на підтвердження фінансової можливості ОСОБА_5 придбати зазначені квартири, а також виходив з того, що відповідачем ОСОБА_3, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його фінансових можливостей придбати спірні квартири.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Задовольняючи позов в цій частині суд першої інстанції взяв до уваги показання свідків ОСОБА_12, яка ствердила в суді першої інстанції, що гроші в сумі 35000.00 дол. США за продану нею квартиру АДРЕСА_16 передавав особисто в приміщенні ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5, який разом з дружиною ОСОБА_12 оглядав квартиру, і їй було відомо, що квартиру купує молода сім»я. Щодо розписки від 12.03.2004 р. про отримання коштів від ОСОБА_3, то свій підпис на розписці вона підтвердила; не заперечувала, що це могло бути формальне підтвердження факту передачі коштів, а оскільки в договорі був зазначений як формальний покупець ОСОБА_3, то і в розписці був вказаний саме він.

Свідок ОСОБА_16 ствердив, що грошові кошти у розмірі 1050 дол. США, його винагорода, як маклера за підшукування квартири, були оплачені саме позивачем.

Задовольняючи позов, суд виходив з матеріалів справи, з яких вбачається, що купивши квартиру, саме позивач проводив документальну підготовку по переведенню квартири в нежитлову (оформлення проектних пропозицій, виготовлення технічних умов, погодження в архбудконтролі та історичному середовищі), що ремонтними роботами у квартирі (магазині) по АДРЕСА_17 займався позивач, що стверджується долученим до матеріалів справи дозволом на виконання будівельних робіт №174/07 від 24.04.2007 р., із якого вбачається, що ОСОБА_17 здійснював авторський та технічний нагляд будівельних робіт по АДРЕСА_18 (т.2, а.с.7), а свідок ОСОБА_18 в суді підтвердив даний факт, додавши розписки про одержання саме від позивача ОСОБА_5 коштів за проведені роботи по ремонту та переобладнанню по обох квартирах.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вважав доводи ОСОБА_3 про те, що переведенням квартири АДРЕСА_19 в нежитлове приміщення, згідно довіреності здійснювала ОСОБА_13 і від його імені замовляла та оплачувала всі технічні умови, частково такими, що не відповідали дійсності, оскільки судом встановлено, що більшість платежів оплачував ОСОБА_5, що підтверджується платіжними документами, що також підтвердили свідки ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20

Відповідачка ОСОБА_13 не заперечувала той факт, що вона разом з позивачем займалися пошуком квартир, приймала участь у роботі з маклерами, була присутня при проведенні ОСОБА_5 оплати продавцям грошових коштів в банку, те, що певний час вони з позивачем проживали в одній із квартир; позивач за власні кошти проводив ремонт в приміщеннях, займався їх переобладнанням під офісні приміщення і магазин, де здійснював підприємницьку діяльність; і що ними планувалось приміщення і для здійснення нею репетиторських занять.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що грошові кошти в сумі 64 000 дол. США за придбання квартири АДРЕСА_8, продавцю квартири ОСОБА_15 сплатив особисто ОСОБА_5, що підтверджується заявою ОСОБА_15, підпис якої посвідчений нотаріально 30.12.2017 р.

Суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, взяв до уваги висновок експерта №3 судово-економічної експертизи ТЗОВ «Судово-експертне бюро України» від 06.03.2018 р., з якого вбачається, що в балансі за період з 01.03.2012 р. по 30.08.2012 року відображено отримання ПП «Мультимедіа», власником якого був ОСОБА_5, від ТзОВ «Техніка для бізнесу» грошової суми 60 000 доларів США по розхідному касовому ордеру Ркс-134870 від 13.06.2012 р. Дана сума врахована при визначенні сальдо по взаєморозрахунках між вищевказаними підприємствами, власником яких є ОСОБА_5, яке відображено у балансі станом на 30.06.2012 р. В балансі відображено також отримання ПП «Мультимедіа» від ТзОВ «Техніка для бізнесу» товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 491 999 дол. США за період з 01.01.2007 р. по 31.12.2012 р. та оплата ПП «Мультимедіа» для ТзОВ «Техніка для бізнесу» грошових коштів на суму 586535 дол. США за період 01.01.2007 р. по 31.12.2012 р.

Доказів на спростування вищезазначених висновків експерта, апелянти, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції, не надали.

Беззаперечним доказом фінансової можливості на придбання нерухомого майна, і наявності у ОСОБА_5 коштів для придбання квартири АДРЕСА_11 у житловому будинку АДРЕСА_20 у м. Львові, є зняття з рахунку 60 000 доларів США напередодні придбання цієї квартири 19.06.2012 р.

Наданими суду першої інстанції доказами, а саме, деклараціями, фінансовими звітами, даними про доходи від підприємницької діяльності, ОСОБА_5 підтвердив свою платоспроможність і можливість придбати спірні дві квартири; на передодні придбання однієї із них в 2012 р. за кілька днів до укладення договору купівлі-продажу зняв з рахунку приватного підприємства 60 000 дол. США - вартість квартири.

Встановивши вищенаведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що зазначені обставини свідчать про наявність у позивача ОСОБА_5 фінансових можливостей для придбання спірного нерухомого майна.

Твердження ОСОБА_3 про те, що він і його дружина, пенсіонери, накопичили кошти від торгівлі товарами в Польщі, з компенсації від уряду Німеччини, заощадливого і скромного способу життя, внаслідок торгівлі антикваріатом, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами, докази наявності значних грошових коштів для оплати ОСОБА_3 за придбане нерухоме майно, в матеріалах справи відсутні.

Суд першої інстанції вірно критично оцінив покликання відповідачів на те, що спірне нерухоме майно було придбане ОСОБА_3, як вигідне капіталовкладення заощаджених коштів з метою принесення прибутку, а щодо походження коштів, за які, як пояснюють відповідачі, було придбано дві квартири, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_3 є особою похилого віку і окрім пенсії інших доходів не має.

Судом також вірно дано критичну оцінку твердженням відповідачів про те, що квартири придбані за рахунок доходів, отриманих від продажу за кордоном, в часи «чорного бізнесу» ще бабусею привезеного з Німеччини з примусових робіт в 1947 р. золота та антикварних речей, а також доходів від дрібного продажу товарів у Польщі у 90-х роках, скромного та економного життя.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 ствердив, що формальне оформлення квартир на ОСОБА_3 ініціювала дружина ОСОБА_13, оскільки на той час в них були прекрасні сімейні та родинні стосунки з її батьками; а існували ризики з боку «рекету та рейдерів» відібрати майно; ОСОБА_3 в ті часи працював в правоохоронних органах, відтак, можна було сподіватись на певну безпеку. Щодо поїздок відповідача за кордон, зокрема, і у Польшу торгувати дрібним товаром, то таких фактів не було, оскільки ОСОБА_3, будучи членом партії, військовою людиною, в 70-80-ті роки не міг, апріорі, вивозити за кордон антиквар чи щось побідне. Батьки жили дуже скромно, і не могли за пенсію і зарплату купити нерухомість, яка врази перевищує їх доходи. Відтак, придбані житлові приміщення є виключно їх з ОСОБА_9 власністю.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, ОСОБА_3 - ОСОБА_2 про наявність у ОСОБА_3 фінансової можливості на придбання спірного нерухомого майна.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції, беручи до уваги письмові докази, які є належними та допустимими, а також показання свідків про те, що пошук спірних житлових приміщень, їх огляд, укладання стосовно квартир угод та реалізації їх умов, здійснював позивач ОСОБА_5, який перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9, які особисто оглядали квартири, і саме позивач проводив повний розрахунок за придбане нерухоме майно; натомість ОСОБА_3 будь-якої участі в підборі квартир для купівлі та розрахунках за неї не приймав, дійшов до обгрунтованого висновку про підставність позовних вимог ОСОБА_5

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_5 в спірних приміщеннях займався господарською діяльністю, оскільки саме це було метою набуття у власність майна для підприємництва і переобладнання під офісні приміщення з магазином, що відповідало виду діяльності приватного підприємства - торгівля комп'ютерною технікою, що ОСОБА_3 спірними приміщеннями по вул.Гуцульській, 3 в м.Львові ніколи не користувався, що свідчить про відсутність у нього реального волевиявлення щодо набуття права власності на спірне нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки договорам оренди спірних приміщень між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції про підставність позову ОСОБА_5, оскільки як встановлено за обставинами справи, договори оренди носили формальний характер і були необхідними для отримання дозволів на проведення ремонтних робіт та реконструкцій і потребували б присутності ОСОБА_3, що в силу похилого віку останнього, було б ускладнено; жодних коштів від оренди ОСОБА_3 від ОСОБА_5 не отримував; не цікавився видами проведених переобладнань, не вносив своїх пропозицій, коректив, оскільки не був обізнаний з намірами реального власника приміщень ОСОБА_5 щодо користування та розпорядження майном.

Даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції, встановивши, що саме ОСОБА_5 домовлявся з продавцями про істотні умови договорів купівлі - продажу квартир, зокрема, про їх ціну, сплатив власні кошти за їх придбання, придбав квартири для своєї сім»ї, користувався спірними квартирами для ведення бізнесу, а відповідач ОСОБА_3 вдає зі себе покупця, будучи лише формально вписаним, дійшов до вірного та обґрунтованого висновку, що обов'язки покупця за договором купівлі-продажу виконав позивач ОСОБА_5, і він же скористався правами покупця, а відтак сторони договору приховали справжнього покупця, оскільки квартири АДРЕСА_11 та АДРЕСА_21 були придбані позивачем, за його кошти, отримані ним від ведення бізнесу, ним переведені в нежитлові, і до серпня 2017 р. використовувались ним же для ведення своєї підприємницької діяльності.

Зважаючи на те, що удаваним може бути не весь правочин, а лише в частині когось з його учасників, встановлені судом першої інстанції обставини справи в сукупності і досліджені докази, давали суду першої інстанції правові підстави визнати договори купівлі-продажу від 2004 р. та 2012 р. частково удаваними лише в частині покупця, оскільки саме позивач, а не відповідач ОСОБА_3 був покупцем спірних квартир, якими з дня купівлі до серпня 2017 р. користувався та володів, як законний власник, і був фактичною стороною, як покупець, в оспорюваних у даній справі правочинах.

Таким чином, суд першої інстанції вірно вважав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково удаваним в частині покупця, визнання його покупцем квартир АДРЕСА_11 та АДРЕСА_16.

Встановивши, що спірні квартири АДРЕСА_11 та АДРЕСА_16 були придбані за рахунок коштів ОСОБА_5, суд дійшов до обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання його покупцем цих квартир та про визнання оспорюваних договорів в частині покупця удаваним, що не впливає на права та законні інтереси продавців цих квартир, оскільки до удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним, як оспорюваний.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання спірних квартир АДРЕСА_11 та АДРЕСА_16 спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Встановивши, що сторони ОСОБА_5 і ОСОБА_13 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1996 р. по 2017 р., вірним є висновок суду першої інстанції про те, що все набуте майно подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, зокрема, придбані під час шлюбу квартири АДРЕСА_11та АДРЕСА_22, які слід визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу, а відтак визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_9 право власності по 1/2 частці квартир АДРЕСА_13 та АДРЕСА_9 в житловому будинку АДРЕСА_10 у м. Львові, відповідає чинному законодавству.

З врахуванням положень ч.2 ст. 71 СК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовна давність позивачем не пропущена, оскільки позивачу стало відомо про порушення його прав лише в жовтні 2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_3 - ОСОБА_2 не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_3 та ОСОБА_3 - ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 06.09.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.