ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2018 року м.Суми

Справа №592/8019/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/1290/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач Комунальний заклад Сумський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Комунального закладу Сумський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2018 року, ухваленого в складі судді Бичкова І.Г., в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

31 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального закладу Сумський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти, третя особа: ректор Комунального закладу Сумський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти ОСОБА_2, про зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди. Свій позов мотивує тим, що з 2005 року працювала в Комунальному закладі Сумський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти (далі по тексту комунальний заклад) методистом навчально-методичного відділу моніторингу якості освіти та ЗНО. 25 травня 2011 року в неї народився син ОСОБА_3, якого виховує самостійно. З батьком дитини - ОСОБА_4 в шлюбі не перебувала, він участі у вихованні сина не приймає. 14 червня 2016 року нею було подано заяву про надання їй відпустки за 2015-2016 роки, як одинокій матері, на що їй було відмовлено, посилаючись на не підтвердження статусу одинокої матері. Вважає таку відмову незаконною, оскільки з поданих нею довідок про склад сімї, довідки з місцезнаходження роботи батька дитини вбачається, що дитину вона виховує сама, вимогами чинного законодавства не закріплено конкретного переліку документів, які мають надаватись в такому випадку. Від складання акту соціально-побутовою комісією вона відмовилась, так як обстеження її житла призведе до втручання в її особисте життя. У відповідності до вимог ст. 57 Закону України «Про освіту» матеріальна допомога на оздоровлення педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплачується у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної основної відпустки, тоді як у 2009, 2010, 2014 та 2015 роках їй виплачено лише 0,5 посадового окладу методиста. Також вважає, що за вказані роки має бути сплачена матеріальна допомога на соціально-побутове забезпечення у розмірі посадового окладу методиста. Стверджує, що діями відповідача, були порушені її права на відпустку та отримання матеріальної допомоги, та завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 500 000 грн. 00 коп.

Уточнивши свої позовні вимоги (а. с. 140-151), просить зобовязати відповідача виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, загальною тривалістю в 20 календарних днів за 2015 та 2016 роки, стягнути з відповідача на її користь частину недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2009, 2010, 2014 та 2015 роки у розмірі 0,5 посадового окладу методиста у сумі 2 842 грн. 90 коп. та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2009, 2010, 2014 та 2015 роки, що складає 5 685 грн. 80 коп. та моральну шкоду в сумі 500 000 грн. 00 коп.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобовязано комунальний заклад виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку загальною тривалістю 20 календарних днів: 10 календарних днів за 2015 рік та 10 календарних днів за 2016 рік без урахування святкових і неробочих днів.

Стягнуто з комунального закладу на користь ОСОБА_1 частину недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення у звязку з щорічною відпусткою за 2009, 2010, 2014 та 2015 роки у розмірі 0,5 посадового окладу методиста у сумі 2842 грн. 90 коп.

Стягнуто з комунального закладу на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2009, 2010, 2014 та 2015 роки, що складають 5 685 грн. 80 коп.

Позов ОСОБА_1 про стягнення з комунального закладу моральної шкоди в сумі 500 000 грн. 00 коп. залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі комунальний заклад, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову відмовити.

В своїх доводах вказує на те, що позивачем не дотримано порядку отримання соціальної відпустки та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що батько не бере участі у вихованні сина. Вважає, що так як ОСОБА_1 працювала на умовах неповного робочого дня, тому і оплата праці, в томі числі виплата матеріальної допомоги на оздоровлення, повинна проводитись пропорційно відпрацьованому часу. Зазначає також, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що надання матеріальної допомоги та вирішення соціально-побутових питань може здійснюватись за рішенням керівника лише в разі закладення коштів до фонду оплати праці під час формування кошторису на відповідний бюджетний рік.

Рішення в частині залишення без розгляду позову ОСОБА_1 про стягнення з комунального закладу моральної шкоди в сумі 500 000 грн. 00 коп. сторонами не оскаржується та в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката ОСОБА_5, яка підтримала апеляційну скаргу, позивача та її представника адвоката ОСОБА_6, які заперечують проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 43, 45 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 2005 року перебувала в трудових відносинах з комунальним закладом. Наказом від 21 грудня 2015 року її переведено з посади методиста (0,5 ставки) навчально-методичного відділу моніторингу якості освіти на посаду методиста (0,5 ставки) навчально-методичного відділу моніторингу якості освіти та ЗНО (а. с. 152).

25 травня 2011 року в ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3, батьком якого записаний ОСОБА_4 (а. с. 8).

14 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до в.о. ректора комунального закладу ОСОБА_2 із заявою про надання їй додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері у кількості 20 календарних дні за 2015 та 2016 роки, у відповідності до ст. 19 Закону України «Про відпустки» та п. 3.10 колективного договору з 03 серпня 2016 року по 22 серпня 2016 року (а. с. 9). 16 серпня 2016 року позивач повторно звернулась із заявою про надання їй додаткової відпустки (а. с. 10).

Листом від 25 серпня 2016 року відповідач повідомив ОСОБА_1, що для отримання соціальної додаткової відпустки, окрім заяви та копії свідоцтва про народження дитини, потрібно надати роботодавцю документ, який підтверджує відсутність участі батька у вихованні дитини (а. с. 36-37).

Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг у м. Суми від 29 серпня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрована разом із сином ОСОБА_3 в м. Суми по вул. Комінтерна, 51 (а.с. 11). Батько дитини ОСОБА_4 працює в смт. Овідіополь Одеської області (а. с. 55).

Відповідно до довідки, виданої Сумським дошкільним навчальним закладом (ясла-садок) №5 «Перлинка» м. Суми Сумської області від 15 вересня 2016 року №01-58/233, ОСОБА_3 відвідує дошкільний навчальний заклад з вересня 2014 року, його влаштувала мати, яка приводить та забирає дитину. Батько в дошкільний заклад не приводе і не забирає дитину, не спілкується з вихователями та не бере участі в батьківських зборах (а. с. 34).

Статтею 182-1 КЗпП України та статтею 19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що з 01 січня 2010 року одинокій матері надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 розяснено, що одинокими матерями є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

Чинне законодавства не містить конкретного переліку документів, які слід предявити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Відтак, для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред'явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Зокрема, одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила, що ОСОБА_7, крім довідки з місця проживання, надавалась роботодавцю довідка з місця роботи батька дитини, яка підтверджує, що він проживає в Одеській області. Крім того та обставина, що позивач виховує дитину сама, підтверджується довідкою із дошкільного навчального закладу. Спілкування сина позивача із своїм батьком по телефону не свідчить, що він виконує свої обовязки по вихованню сина. Відсутність рішення про стягнення аліментів не є підставою для відмови в наданні позивачу додаткової відпустки.

Таким чином, ОСОБА_1, як одинока мати, під час перебування в трудових відносинах в 2015-2016 роках мала право на додаткову оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів кожного року.

Частиною 1 статті 83 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні розяснення містяться також у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року.

08 серпня 2017 року позивача звільнено за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією її трудової книжки.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не використала додаткову оплачувану відпустку за 2015-2016 роки до її звільнення, у неї виникло право на відповідну грошову компенсацію.

Частиною 1 статті 97 КЗпП України встановлено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки гарантовано педагогічним та науково-педагогічним працівникам статтею 57 Закону України «Про освіту» (в редакції, яка діяла до 28 вересня 2017 року).

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», частини першої статті 25 Закону України «Про загальну середню освіту», частини другої статті 18 і частини першої статті 22 Закону України «Про позашкільну освіту» виплату цієї допомоги було започатковано з 01 січня 2001 року в розмірі 40% посадового окладу (ставки заробітної плати) (п. 4 постанови).

Починаючи з 01 вересня 2002 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2002 року № 1222 «Про реалізацію окремих положень і норм, передбачених статтею 57 Закону України «Про освіту», статтею 25 Закону України «Про загальну середню освіту», статтями 18 і 22 Закону України «Про позашкільну освіту», статтею 30 Закону України «Про дошкільну освіту» виплата допомоги на оздоровлення педагогічним та науково-педагогічним працівникам провадиться в повному обсязі, тобто в розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати).

Стосовно залежності розміру допомоги від обсягу виконуваної роботи, то в спільному листі Міністерства освіти і науки України № 1-9/223 та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України № 02-8/267 від 11 червня 2001 року «Про виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки» розяснено, що допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки виплачується працівникам, які обіймають посади педагогічних або науково-педагогічних працівників (за основною посадою), у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) незалежно від тижневого (річного) навчального навантаження або обсягу роботи, що виконується.

У листі зазначено, що виплата допомоги провадиться цим працівникам тільки за місцем основної роботи при наданні чергових відпусток згідно з графіком їх надання.

Таким чином, з вказаних норм вбачається, що матеріальна допомога на оздоровлення у 2009, 2010, 2014 та 2015 роках позивачу мала бути виплачена в розмірі місячного посадового окладу, а не пропорційно відпрацьованому часу, як помилково вважає відповідач.

З розрахункових листів вбачається та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 в спірні роки виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 50% від посадового окладу методиста, а саме: у 2009 та 2010 роках по 447 грн. 00 коп., а у 2014 та 2015 роках по 974 грн. 45 коп., а всього на загальну 2 842 грн. 90 коп. (а. с. 64-74).

За таких обставин, суд вірно визначив суму недоплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, яка підлягає стягненню з відповідача, що становить 2 842 грн. 90 коп.

Разом з тим, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині вирішення судом позову ОСОБА_1 про стягнення матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 57 Закону України «Про освіту» (в редакції, яка діяла до 28 вересня 2017 року) встановлено, що педагогічним та науково-педагогічним працівникам за рахунок власних коштів навчальних закладів може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Пунктом 6.4 колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом комунального закладу на 2015-2019 року передбачено, що для забезпечення соціального захисту працівників інституту (крім сумісників) за рішенням ректора, погодженого з профспілковим комітетом, спрямовувати частину коштів економії фонду заробітної плати на надання матеріальної допомоги працівникам інституту у разі їх виходу на пенсію, смерті членів їх сімей (батьки, чоловік, дружина, діти), пожеж, стихійних лих, на оплату складних хірургічних операцій та лікування тяжких захворювань працівників (згідно з виписками лікувальних установ, документів, які підтверджують витрати на лікування, оздоровлення) у розмірі фактично понесених витрат, але не більше одного посадового окладу на рік за особистою заявою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 із заявами про надання матеріальної допомоги, у звязку понесеними нею витратами на лікування зверталась до виконуючого обовязки ректора навчального закладу 27 квітня 2015 року, 19 січня 2016 року 05 травня 2016 року (а. с. 43, 44, 46).

Первинною профспілковою організацією Сумського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти, відповідно до протоколу від 25 квітня 2015 року (а. с. 45), погоджено виплату матеріальної допомоги методисту навчально-методичного відділу моніторингу якості освіти ОСОБА_1 у розмірі понесених витрат на лікування, відповідно до підтверджуючих документів.

Однак, позивачем не надано суду докази понесених витрат на лікування, а також докази їх надання відповідачу, при зверненні із заявами про надання матеріальної допомоги на лікування.

Крім того в позовних вимогах ОСОБА_7 просить стягнути з відповідача матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2009, 2010, 2014 та 2015 роки в сумі 5 685 грн. 80 коп., а не матеріальну допомогу на лікування.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 12.04.2016 року зверталась із заявою з приводу надання їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань до комісії з трудових спорів.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1, комісією по трудовим спорам комунального закладу листом від 21 квітня 2016 року повідомлено ОСОБА_1, що надання матеріальної допомоги може здійснюватись за рішенням керівника лише у разі, коли такі кошти будуть закладені до фонду оплати праці під час формування кошторису на відповідний бюджетний рік. Оскільки фінансові роки закриті, навчальний заклад не може здійснити виплати за 2009, 2010, 2014, 2015 роки (а. с. 38-40).

13.05.2017 року позивач звернулась також із заявою про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань до ректора комунального закладу. Листом від 22.05.2017 року позивача було повідомлено про те, що адміністрація не має фінансової можливості виплачувати працівникам інститут матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань.

Доказів звернення до відповідача з приводу надання їй матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2009, 2010, 2014, 2015 роках, за які вона просить стягнути зазначену допомогу з відповідача, позивачем суду не надано.

З урахуванням викладеного та виходячи з того, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань не є обовязковою виплатою та може надаватись виключно за наявності у роботодавця фінансової можливості, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність правових підстав для стягнення такої допомоги за вказані позивачем роки.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позову у вказаній частині.

Отже, рішення суду на підставі п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2009, 2010, 2014, 2015 роки в сумі 5685 грн. 80 коп. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3, п. 4; 381-382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального закладу Сумський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2018 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального закладу Сумський обласний інститут післядипломної педагогічної освіти про стягнення матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2009, 2010, 2014, 2015 роки в сумі 5685,80 гривень та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій, оскаржуваній частині, рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 вересня 2018 року.

Головуючий : Т.А. Левченко

Судді: С.Г. Хвостик

ОСОБА_8