РІШЕННЯ

іменем України

04 січня 2018 рокуСправа №451/1122/17
Провадження № 2/451/123/18

Радехівський районний суд Львівської області

у складі головуючого-судді Мулявка О. В.,

за участі: секретаря судового засідання Кормилюк Т. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Р адехів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Радехівського районного суду Львівської області із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4, виданого 31.03.1997 року Оглядівською сільською радою Радехівського районну Львівської області вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, і з приводу чого в книзі реєстрації смертей здійснено актовий запис за № 13.

Після смерті спадкодавця, залишилось спадкове майно, а саме будинковолодіння в АДРЕСА_1, яке належало колгоспному двору головою якого був ОСОБА_4, що стверджується дублікатом свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого 18.02.2014 року Червоноградським МБТІ, на основі рішення виконкому Оглядівської сільської ради від 06.02.2014 року №5, яке прийняли його дружина ОСОБА_5 та його син ОСОБА_6.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5, виданого 03.01.2006 року Оглядівською сільською радою Радехівського районну Львівської області вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5, і з приводу чого в книзі реєстрації смертей здійснено актовий запис за № 3.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6, виданого 22.12.2012 року Оглядівською сільською радою Радехівського районну Львівської області вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_6 - чоловік позивача і з приводу чого в книзі реєстрації смертей здійснено актовий запис за №32. Дані родинні відносини, стверджується свідоцтвом про одруження.

Прийнявши спадщину та маючи намір оформити свої права на спадкове майно чоловіка, відповідно для прийняття спадщини позивач звернулася до Радехівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте нотаріус нотаріальної контори відмовив їй видати свідоцтво про право на спадщину, мотивуючи відмову тим, що вирішити в нотаріальному порядку питання про спадкування житлового будинку не має можливості, оскільки свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння видане та зареєстроване на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого був ОСОБА_4, а також наявність інших членів колгоспного двору. А так як майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, нотаріус не в змозі встановити яка частка спадкового будинку належала саме спадкодавцеві. Ураховуючи те, що питання про визначення частки в майні колгоспного двору, про виділ чи поділ колгоспного двору - ніким не ставились, та у зв'язку з відсутністю належних правовстановлюючих документів, нотаріусом було рекомендовано звернутися з позовом в суд.

Станом на сьогоднішній день позивач розпорядитися будинком (тобто оформити спадщину) не може, тому що будинок та господарські будівлі належать на праві власності колгоспному двору, голова якого помер. На сьогодні позивач претендує на майно колгоспного двору, який давно не існує. Перевести двір до іншої категорії з визнанням за нею права приватної власності на будинок як за громадянкою України немає можливості. До кінця 2012 року питання переведення колгоспного двору до категорії двору, що належить громадянину, з видачею свідоцтва про право власності на будинок, вирішувалося органами місцевого самоврядування, а Бюро технічної інвентаризації виготовляло документи про право власності і реєструвало будинок за громадянином. Тепер БТІ не має такого права і як результат право приватної власності на будинок, який є складовою частиною колгоспного двору, може бути визнане тільки за судовим рішенням.

Одержати документи на житловий будинок як на об'єкт права приватної власності позивач не може; через зміну порядку державної реєстрації нерухомого майна. Це питання можна вирішити тільки шляхом ухвалення судового рішення про визнання права власності на будинковолодіння.

Позивач в судове засідання не з'явилася, проте надала в адресу суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності. Вимоги підтримує в повному обсязі. Позов просить задоволити (а.с.35).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання також не з'явилися, однак надали до суду заяви із визнанням позовних вимог, просили розглядати справу без їх участі (а.с.23-30,46-47).

Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів.

Розглянувши заяви позивача та відповідачів, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Оглядів Радехівського району Львівської області помер ОСОБА_4 (а.с.9).

Після смерті спадкодавця, залишилось спадкове майно, а саме будинковолодіння в АДРЕСА_1, яке належало колгоспному двору головою якого був ОСОБА_4, що стверджується дублікатом свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого 18.02.2014 року Червоноградським МБТІ, на основі рішення виконкому Оглядівської сільської ради від 06.02.2014 року №5 (а.с.8), яке в розумінні статей 529 та 549 ЦК УРСР прийняли його дружина ОСОБА_5 та його син ОСОБА_6 (а.с.40-43).

Також ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Оглядів Радехівського району Львівської області померла ОСОБА_5 (а.с.10), після смерті якої спадщину, в розумінні статей 1261 та 1268 ЦК України, прийняв син - ОСОБА_6 (а.с.5,40-43).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 вбачається, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в селі Оглядів Радехівського району Львівської області (а.с.11).

Також судом констатовано, що позивач - ОСОБА_1 доводилась спадкодавцю ОСОБА_6 дружиною (а.с.7).

З огляду на те, що спадщина після смерті спадкодавця відкрилась після 01 січня 2004 року, то, на думку суду, спірні правовідносини регулюються чинним на той час Цивільним кодексом України.

Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права.

Відповідно до ч.1. ст.1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1 та 2 ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

В силу вимог частин 1, 2 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

В силу приписів ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Частиною 1 ст.1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

За змістом ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що спадкодавець за свого життя не склав заповіту. Таким чином за відсутності заповіту спадкодавця суд приходить до висновку, що спадкування позивачем відбувається за законом.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

Судом встановлено, що позивач протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернулася (а.с.13) та прийняла спадщину після смерті чоловіка. Зокрема, успадкувала право власності на земельну частку (пай) (а.с.12).

Відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - діти спадкодавця відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (а.с.12,44-45).

Окрім земельної частки (паю) до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 входило також будинковолодіння у АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.112 Цивільного кодексу Української РСР (який був чинним на момент набуття спадкодавцем права власності на спірне майно), майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

В силу вимог ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов'язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Згідно ст.124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору, які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п'ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п'ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун.

У відповідності до ст.125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу.

В силу вимог ст.126 ЦК УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в п.п.«г» своєї постанови №20, за правилами ст.563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Судом встановлено, що станом на 01 січня 1991 року за адресою спірного нерухомого майна були зареєстровані наступні особи: позивач, спадкодавець ОСОБА_6, ОСОБА_4 - батько спадкодавця, власник, ОСОБА_5 - мати спадкодавця, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - сини спадкодавця та позивача у справі (а.с.5).

При цьому ОСОБА_4 - голова колгоспного двору, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 померли (а.с.9-11).

ОСОБА_2 не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, оскільки станом на 1991 рік не досяг працездатного віку, а тому є таким, що втратив право на частку в його майні. Вказане стверджується заявою ОСОБА_2, в якій останній зазначає, що частку в майні колгоспного двору він втратив та на таку не претендує (а.с.46).

Також і ОСОБА_3 не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, оскільки станом на 1991 рік не досяг працездатного віку, а тому є таким, що втратив право на частку в його майні. В поданій до суду заяві вказує, що частку в майні колгоспного двору він втратив та на таку не претендує (а.с.47).

Судом встановлено, що відповідачі визнали повністю заявлений стороною позивача позов шляхом подання суду у письмовій формі відповідних заяв (а.с.23,26,46-47).

В силу вимог ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке ж право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачами є їх процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у статтях 49 та 206 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідачі розпоряджаються на власний розсуд.

Судом встановлено, що відповідачі, які підписали заяви про визнання позову не обмежені у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії. Судом також встановлено, що визнання відповідачами позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду.

Проаналізувавши обставини справи, суд приходить до висновку про доведеність належними та допустимими доказами стороною позивача обставин, на які така посилається в якості підстави своїх позовних вимог, а відтак позов є підставним та підлягає до задоволення повністю.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст.12,13,81,141,206,258-259,263-265 ЦПК України, ст.ст.1216-1221,1223,1258,1261,1268-1270 ЦК України, ст.ст.112,120,123-126,529,549 ЦК УРСР суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння у АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя АДРЕСА_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, жителя АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, жительки АДРЕСА_1 651 гривень 46 копійок понесених нею судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМулявка О. В.