Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 357/8829/16-ц

провадження № 61-18841св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Національний медичний університет імені О. О. Богомольця,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Міністерство охорони здоров'я України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2016 року у складі судді Подрєзової Г. О. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Савченка С. І., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року Національний медичний університет імені О. О. Богомольця звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Міністерство охорони здоров'я України, про відшкодування витрат на підготовку фахівця у вищому навчальному закладі.

Позовна заява мотивована тим, що наказом позивача від 10 серпня 2009 року ОСОБА_2 була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс медичного факультету «лікувальна справа» Національного медичного університету імені О. О. Богомольця та з нею було укладено угоду від 27 серпня 2009 року про підготовку та працевлаштування фахівця з вищою медичною освітою. Відповідно до умов цієї угоди відповідач зобов'язувалась прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Наказом від 22 червня 2015 року ОСОБА_2 була відрахована у зв'язку з закінченням навчання та направлена для проходження інтернатури згідно з розподілом до Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації для подальшої роботи за державним замовленням. Відповідач, закінчивши навчання в Національному медичному університеті імені О. О. Богомольця, за місцем направлення до Київської обласної державної адміністрації не прибула та жодних доказів про поважність причин неприбуття не представила. Оскільки ОСОБА_2 не виконала умови укладеної між сторонами угоди, то вона зобов'язана відшкодувати позивачу витрат на підготовку у вищому навчальному закладі.

На підставі викладеного Національний медичний університет імені О. О. Богомольця просив стягнути з ОСОБА_2 148 151,13 грн у відшкодування вартості навчання.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 листопада 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Національного медичного університету імені О. О.Богомольця вартість витрат на підготовку фахівця у вищому навчальному закладі в розмірі 148 151,13 грн та судові витрати у розмірі 2 222,27 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що, закінчивши навчання в Національному медичному університеті імені О. О.Богомольця, ОСОБА_2 не виконала свої зобов'язання за угодою від 27 серпня 2009 року, що є підставою для стягнення з неї витрачених коштів за навчання.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, а також зазначив, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про розірвання ОСОБА_2 угоди від 27 серпня 2009 року, укладеної з позивачем. Національний медичний університет імені О. О.Богомольця є навчальним закладом державної форми власності і розпорядником коштів, які перераховуються з Державного бюджету України. Вагітність, про яку відповідач повідомляла Національний медичний університет імені О. О. Богомольця, не може бути поважною причиною для неприбуття за направленням вищого навчального закладу на роботу.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що до суду не подано доказів, що позивач є органом, який наділений правом розпоряджатися коштами державного бюджету, тому в нього немає права вимоги щодо відшкодування витрат на навчання. Відповідач не змогла приступити до проходження інтернатури у зв'язку з наявністю прогресуючої вагітності з діагностованим центральним передлежанням хоріона, яка не дозволяла будь-якої рухової активності, про що було повідомлено вищевказаний навчальний заклад. Чинним законодавством передбачено, що випускник (вагітна жінка) має право розірвати угоду про підготовку та працевлаштування фахівця з вищою медичною освітою, яка передбачає обов'язкове трирічне відпрацювання. Також судами залишено поза увагою, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала справа № 761/40529/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця про розірвання угоди про підготовки фахівців з вищою освітою від 27 серпня 2009 року. ОСОБА_2 заявила клопотання про зупинення провадження у цій справі до вирішення справи № 761/40529/16-ц, проте це клопотання судами залишено поза увагою.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ доповнення до касаційної скарги, в яких указувала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року розірвано угоду про підготовку фахівців з вищою освітою від 28 серпня 2009 року, укладену між Національним медичним університетом імені О. О. Богомольця в особі члена-кореспондента АМН України професора Москаленка В. Ф., з одного боку, та ОСОБА_2, з другого боку, з моменту набрання рішенням суду законної сили. Оскільки судовим рішенням розірвано укладену між сторонами угоду, то немає підстав для стягнення коштів не виконання недійної угоди.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що наказом від 10 серпня 2009 року ОСОБА_2 була зарахована на бюджетну форму навчання на перший курс медичного факультету «лікувальна справа» Національного медичного університету імені О. О. Богомольця та з нею було укладено угоду від 27 серпня 2009 року про підготовку та працевлаштування фахівця з вищою медичною освітою.

Відповідно до умов вказаної угоди відповідач зобов'язалась прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років.

Встановлено, що наказом від 22 червня 2015 року відповідач була відрахована у зв'язку з закінченням навчання та направлена для проходження інтернатури згідно з розподілом до Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації для подальшої роботи за державним замовленням.

ОСОБА_2 після закінчення навчання у вищому навчальному закладі на місце призначення за направленням до Департаменту охорони здоров'я Київської обласної державної адміністрації для подальшої роботи за державним замовленням не прибула. Як на підставу неприбуття вказала, що мала поважну причину - вагітність з ускладненням здоров'я.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 5 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367 (далі - Порядок № 367), керівники вищих закладів освіти після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком 1.

Пунктом 6 Порядку № 367 визначено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов'язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 367 розірвати угоду, передбачену пунктом 5 цього Положення, випускник має право, зокрема, якщо випускник - вагітна жінка.

Встановлено, що відповідач повідомляла про вагітність позивача, а також, що з цих причин не може прибути на роботу за місцем призначенням.

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, ОСОБА_2 вказувала, що вона неодноразово повідомляла Національний медичний університет імені О. О. Богомольця про вагітність з діагностованим центральним передлежанням хоріона, яка не дозволяла будь-якої рухової активності, неможливість у зв'язку з вказаними обставинами прибути для проходження інтернатури та про розірвання укладеної між сторонами угоди.

На підтвердження вказаних обставин відповідач додала до заперечень на позовну заяву копії листів до позивача, копію повідомлення про вручення поштового відправлення, копію медичного висновку та копію свідоцтва про народження ОСОБА_4, проте вказані доводи й обставини справи суди залишили поза увагою.

Також під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 заявила клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у справі № 761/40529/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця про розірвання угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 27 серпня 2009 року, проте у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2016 року відкрито провадження у цивільній справі № 761/40529/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, третя особа - Міністерство охорони здоров'я України, про розірвання угоди.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 березня 2017 року задоволено позов ОСОБА_2 Розірвано угоду про підготовку фахівців з вищою освітою від 28 серпня 2009 року, укладену між Національним медичним університетом імені О. О.Богомольця в особі члена-кореспондента АМН України професора Москаленка В. Ф., з одного боку, та ОСОБА_2, з другого боку, з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Проте вказані обставини судами не було досліджено та не надано їм належної правової оцінки.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, доказування, а отже і рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції на вказані вище норми права та обставини справи уваги не звернув, не дослідив зібрані у справі докази у їх сукупності, не звернув уваги, що до ухвалення рішення у цій справі було відкрито провадження у пов'язаній цивільній справі № 761/40529/16-ц, вирішення якої та встановлені у ній обставини мають преюдиційне значення для вірного вирішення спору.

Разом з тим апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, на вказані порушення місцевим судом процесуальних норм права уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про вірне вирішення місцевим судом спору.

Згідно з частиною першою статті 304 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

Отже, суд апеляційної інстанції зобов'язаний був перевірити рішення суду першої інстанції, усунути у межах своїх повноважень допущені місцевим судом недоліки, сприяти всебічному та повному дослідженню доказів і вирішити спір по суті в межах заявлених позовних вимог.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантоване право кожному на справедливий розгляд його справи судом.

Апеляційний суд не забезпечив у процесі розгляду справи справедливих судових процедур, спрямованих на ефективний захист порушеного права особи, не усунув у межах своїх повноважень допущених місцевим судом недоліків, не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, та не вирішив спір по суті в межах заявлених позовних вимог.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, зокрема, щодо розірвання спірної угоди про підготовку та працевлаштування фахівця з вищою медичною освітою, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи відповідача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, то ухвала апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 01 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк І. М. Фаловська