Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 509/989/15-ц

провадження № 61-13921св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Калараш А. А., Гірняк Л.А., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 18 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 18 700 дол. США за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 237 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 225 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 200 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_8 отримала кредит у розмірі 237 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_9 отримала кредит у розмірі 237 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_10 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_10 отримав кредит у розмірі 237 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

На забезпечення виконання своїх зобов'язань за цими кредитними договорами 18 травня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та окремо з кожним із відповідачів: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_10 було укладено сім договорів іпотеки, відповідно до яких відповідачі передали в іпотеку банку земельну ділянку загальною площею 1,4894 га, що розташована за адресою: Україна, Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, смт Таїрове, масив НОМЕР_1.

Відповідачі свої зобов'язання з погашення заборгованості за договорами кредиту виконували неналежним чином, внаслідок чого станом на 23 лютого 2015 року утворилася заборгованість, яка в загальному розмірі становить 3 080 760,45 дол. США, що за курсом НБУ на дату складання розрахунків становить 84 211 307,18 грн.

На підставі викладеного ПАТ «Укрсоцбанк» просило в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 за вказаними договорами кредиту від 18 травня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на земельну ділянку загальною площею 1,4894 га, що знаходиться за адресою: Україна, Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, смт Таїрове, масив НОМЕР_1. Також позивач просив визнати за ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку загальною площею 1,4894 га, ціну, за якою майно буде прийнято у власність ПАТ «Укрсоцбанк», встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на момент реєстрації права власності.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 лютого 2016 року (у складі судді Кочко В. К.) позов задоволено.

В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 за договорами кредиту від 18 травня 2007 року перед ПАТ «Укрсоцбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку загальною площею 1,4894 га, що знаходиться за адресою: Україна, Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, смт Таїрове, масив НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Визнано за ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на предмет іпотеки, а саме: земельну ділянку загальною площею 1,4894 га, що знаходиться за адресою: Україна, Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, смт Таїрове, масив НОМЕР_1, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Ціну, за якою майно буде прийнято у власність ПАТ «Укрсоцбанк», встановлено на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на момент реєстрації права власності.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальниками зобов'язань за кредитними договорами та виходячи із вартості предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, наявні підстави для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що законодавством та умовами укладених між учасниками справи кредитними, іпотечними договорами не передбачено такого способу задоволення вимог іпотеко держателя, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за останнім права власності на предмет іпотеки у судовому порядку.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржниками основного зобов'язання. Зазначає, що відповідно до пункту 4 іпотечних договорів від 18 травня 2007 року, укладених між банком та відповідачами, передбачено позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань.

21 березня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційний суд встановив, що 18 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 18 700 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 237 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 225 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 200 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_8 Отримала кредит у розмірі 237 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_9 отримала кредит у розмірі 237 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

18 травня 2007 року між банком та ОСОБА_10 укладено договір кредиту, відповідно до якого ОСОБА_10 отримав кредит у розмірі 237 000 дол. США за курсом НБУ на дату видачі, зі сплатою 12,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 18 травня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цими кредитними договорами 18 травня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та окремо з кожним із відповідачів: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_10 було укладено сім договорів іпотеки, відповідно до яких відповідачі передали в іпотеку банку земельну ділянку загальною площею 1,4894 га, що розташована за адресою: Україна, Одеська область, Овідіопольський район, Таїровська селищна рада, смт Таїрове, масив НОМЕР_1.

Згідно з державним актом від 04 липня 2007 року право власності на цю земельну ділянку загальною площею 1,4894 га, зареєстровано за відповідачами: власником ОСОБА_1 та співвласниками ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_10

Відповідачі свої зобов'язання з погашення заборгованості за договорами кредиту виконували неналежним чином, внаслідок чого станом на 23 лютого 2015 року утворилася заборгованість, яка у загальному розмірі становить 3 080 760,45 дол. США, що за курсом НБУ на дату складання розрахунків становить 84 211 307,18 грн.

Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Відповідно до пункту 4.5 договорів іпотеки від 18 травня 2007 року сторони передбачили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», або шляхом організації продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 4.5.3 цих іпотечних договорів, сторони передбачили, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Відповідно до вказаної норми Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У статті 392 ЦК України передбачено, що визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Під час розгляду справи Верховний Суд врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Установлено, що сторони, підписавши іпотечний договір, узгодили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового порядку врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Отже, зважаючи на наведене, висновок апеляційного суду, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є позасудовим порядком захисту прав кредитора, є правильним та обґрунтованим.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Доводи касаційної скарги позивача про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на це майно за рішенням суду спростовуються вказаними вище нормами матеріального права.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська