Постанова

Іменем України

29 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 212/8423/15-ц

провадження № 61-5125св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 05 квітня 2016 року у складі судді Зіміна М. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Заполовського В. Й., Талько О. Б., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми індексу інфляції та трьох процентів річних.

Позов мотивовано тим, що вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2012 року і ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2013 року було засуджено ОСОБА_2, ОСОБА_3 по частині другій статті 28, статті 348; підпунктів 6.9.,12 частини другої статті 115; частини третьої статті 262; частини першої статті 14, підпунктів 1, 6, 8, 12, частини другої статті 115 КК України, у зв'язку із нападом останніх на ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2013 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану злочином в розмірі 100 000,00 грн. Через невиконання грошового зобов'язання за рішенням суду ОСОБА_2, ОСОБА_3, позивачка вважає, що відповідачі повинні сплатити інфляційні втрати на суму боргу та три відсотка річних.

На підставі наведеного просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на її користь інфляційні витрати в розмірі 75 030,67 грн та три відсотка річних в розмірі 5 136,13 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 05 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму індексу інфляції у розмірі 75 030,67 грн; три проценти річних у сумі 5 136,13 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 400,83 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в дохід держави у розмірі 400,83 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що рішенням суду на користь позивача стягнуто з відповідачів моральну шкоду, завдану злочином, в розмірі 100 000,00 грн, які останні не сплатили. Тому спір стосується грошового зобов'язання, визначеного судовим рішенням. Отже, у силу статті 625 ЦК України є підстави для стягнення інфляційних витрат і трьох процентів річних.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 05 квітня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, та зазначив, що нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 05 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. При цьому посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди (деліктними правовідносинами). При цьому посилається на постанову Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс15.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і є правильними та справедливими. Правомірність позовних вимог також підтверджується правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що 12 грудня 2012 року вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області, який залишений без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 серпня 2013 року, визнано винними ОСОБА_2, ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 28, статті 348; підпункту 6.9., 12 частини другої статті 115; частини третьої статті 262; частини першої статті 14, підпунктів 1, 6, 8 , 12, частини другої статті 115 КК України.

03 жовтня 2013 року рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану злочином, в розмірі 100 000,00 грн.

Встановлено, що ОСОБА_7 відбуває покарання з 19 грудня 2012 року і по теперішній час та не є працевлаштованим з незалежних від нього причин, що підтверджується довідкою Криворізької установи виконання покарань УДПтСУ у Дніпропетровській області (№ 3) від 01 грудня 2015 року № 4/5-10406,

17 квітня 2015 було відкрито виконавче провадження ВП № 47258027 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн солідарно.

22 лютого 2016 року було відкрито виконавче провадження ВП № 50260726 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Станом на березень 2016 року заборгованість відповідачами не оплачено.

Отже, вказане зобов'язання зводиться до сплати відповідачами грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням.

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання грошового зобов'язання за період з жовтня 2013 року по червень 2015 року.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз норм статей 509, 541, 543, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення солідарно моральної шкоди, завданої злочином, яке боржники не виконали, не звільняє боржників від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16, від 10 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення моральної шкоди, завданої злочином, не позбавляє позивача права на стягнення з відповідачів інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Аргументи касаційної скарги, що судами при ухвалені судових рішень не враховано правову позицію, висловлену Верховним судом України у постанові від 02 березня 2015 року у справі № 6-2491цс15, на правильність висновків судів не впливають, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року (провадження № 14-16цс18) відступила від попередніх правових позицій Верховного Суду України, зробивши висновок, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 05 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило