Ухвала

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 221/5089/16-ц

провадження № 61-33662св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О, Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Мироненко І. П., Пономарьової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного 23 листопада 2010 року кредитного договору відповідач отримала кредит у розмірі 300 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за його користування 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ОСОБА_4 не виконала взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного й повного погашення кредиту, унаслідок чого станом на 31 липня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 12 879,30 грн, з яких 285 грн - заборгованість за кредитом, 8 304,81 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3 200 грн - пеня та комісія, 500 грн - штраф (фіксована частина), 589,49 грн - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2010 року в загальному розмірі 12 879,30 грн.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 03 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору із відповідачем, отримання останньої кредитної картки «Універсальна», кредитних коштів із визначеним кредитним лімітом та відповідно наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 03 лютого 2017 року скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2010 року, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 285 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 8 304,81 грн, пені в розмірі 500 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач не виконала зобов'язань за кредитним договором унаслідок чого виникла заборгованість, яку вона має сплатити на користь банку, за винятком пені, комісії та штрафів, нарахованих за період з 14 квітня 2014 року, від сплати яких відповідач звільнена в силу вимог статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

06 червня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не визнає факту видачі їй кредитної картки «Універсальної», оскільки зверталася до банку за отриманням соціальної картки для отримання стипендії, будучи студентом Донецького професійного ліцею харчової та переробної промисловості. У наданій позивачем на підтвердження своїх вимог анкеті-заяві від 23 листопада 2010 року відсутні будь які відомості та відмітки про вид картки, дата випуску, видачі картки та загальний строк її дії, відсутні відомості про звернення відповідача з проханням надати кредитний ліміт та його розмір. Отримана відповідачем картка прирівнюється до «Зарплатної картки», такий вид картки не зазначено в анкеті-заяві. Виписка з особового рахунку ОСОБА_4 також не містить відомостей про видачу кредитної картки «Універсальна» та рух коштів за період з 23 листопада 2010 року до червня 2013 року, що свідчить про те, що видавалася інша картка на інших умовах. Питання про видачу у 2013 році кредитних коштів та на яких умовах не є предметом розгляду даної справи, а висновок суду про отримання кредитної картки «Універсальної» на підставі заяви-анкети від 23 листопада 2010 року є необґрунтованим. У матеріалах справи відсутня пам'ятка клієнта, яка є обов'язковою складовою кредитного договору, відсутні умови і правила надання банківських послуг, тарифи банку у письмову вигляді, а надані банком витяги з них містять посилання на інший сайт банку, ніж вказаний в анкеті-заяві, що підтверджує відсутність доказів ознайомлення відповідача саме з такими умовами і правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які надані позивачем, й яким передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати процентну ставку без належного повідомлення позичальника. Позивач не виконав вимогу суду першої інстанції про надання оригіналів матеріалів кредитної справи, не надав таких документів і суду апеляційної інстанції, що свідчить про недоведеність та безпідставність вимог банку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 221/5089/16-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 30 серпня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про

відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 754/43763/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановляючи цю ухвалу, Верховний Суд у справі, яку передано на розгляд до Великої Палати, виходив з того, що у разі якщо Умови та Правила надання банком кредиту, зокрема й умова про збільшення строку позовної давності, не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови та Правила містили ту чи іншу спірну умову, зокрема і щодо збільшеного строку позовної давності, у момент підписання заяви позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальникам.

Тобто, при розгляді справ з аналогічними фактичними обставинами банки, на підтвердження тих чи інших умов кредитування, повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, наприклад, підписану заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно, із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо.

Надані Умови та Правила надання банком кредиту, без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, не повинні оцінюватися судами, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.

Таким чином, оскільки наведений вище правовий висновок суперечить правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144цс14, Верховний Суд вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, а також вважає, що є необхідність у формуванні єдиної правозастосовчої практики розгляду судами аналогічних спорів.

Європейський суд з прав людини вказав, що термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Суд повторює, що у деяких випадках він визнавав, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, міг ухвалювати рішення, яке не було чітко визначено законом. Таке застосування закону, однак, мало винятковий характер, і зазначений суд надав чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (SOKURENKO AND STRYGUN v. UKRAINE, № 29458/04 та № 29465/04, § 23, 24, 27, ЄСПЛ, від 20 липня 2006 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Вбачається, що оскаржуване судове рішення у цій справі та оскаржувані рішення, які передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 754/13763/15-ц.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Зупинити касаційне провадження у справі № 221/5089/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 754/13763/15-ц.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик