Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 635/7285/14-ц

провадження № 61-4685св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року у складі судді Пілюгіної О. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Шевченко Н. Ф., Кокоші В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 06 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 197-КМК-07, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 25 000 грн зі сплатою 30 % річних на суму залишку за весь час фактичного користування кредитом, на строк з 06 вересня 2007 року до повного виконання зобов'язання перед кредитором.

ОСОБА_3 належним чином не виконував зобов'язання з погашення кредитної заборгованості, в результаті чого станом на 20 травня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 23870,46 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.

Після смерті ОСОБА_3 його спадкоємцями є ОСОБА_1 та ОСОБА_2., що змусило позивача звернутися до суду з позовом до спадкоємців боржника.

У серпні 2015 року та у лютому 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало до суду клопотання про заміну сторони у справі, у якому просило залучити до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 замість ОСОБА_3

Позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги.

Посилаючись на викладені обставини, а також остаточно уточнивши зміст позовних вимог (заява від 04 лютого 2016 року (а. с. 141-143), ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № 197-КМК-07 у розмірі 23 870,46 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки на день звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду сплили строки позовної давності, а також відповідачем було заявлено про застосування позовної давності до даних правовідносин, та є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що з указаним позовом банк звернувся до суду з пропуском строку, який передбачений статтею 257 ЦК України, що відповідно до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові. Крім того, позивач не пред'явив вимоги до спадкоємців боржника у строк, визначений частиною третьою статті 1281 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що правовідносини сторін за кредитним договором від 06 вересня 2007 року № 197-КМК-07 є дійсними, оскільки його умовами передбачено надання позичальнику кредиту на строк з 06 вересня 2007 року до повного виконання зобов'язання перед кредитором.

Враховуючи, що кошти за кредитним договором відповідач не повернув, заборгованість за кредитом, у тому числі проценти за його користування підлягають стягненню зі спадкоємців ОСОБА_3 як правонаступників його прав та обов'язків. Крім того, висновки судів попередніх інстанцій щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з вказаним позовом, що передбачений частиною четвертою статті 267 ЦК України та частиною другою статті 1281 ЦК України, є необґрунтованими, оскільки спадкоємці зобов'язані були повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги (частина перша статті 1281 ЦК України). Крім того, вказував, що дізнався про смерть боржника ОСОБА_3 лише під час розгляду цієї справи, а тому звернувся з вимогами до спадкоємців у межах шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 1281 ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 06 вересня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 197-КМК-07, відповідно до умов якого ВАТ «Кредитпромбанк» надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 25 000 грн, з процентною ставкою за кредитом у розмірі 30 % річних.

ОСОБА_3 зобов'язався повністю погасити заборгованість та проценти за кредитом не пізніше 04 вересня 2009 року (пункт 4.4 договору).

У разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитами та процентами до 10 календарних днів включно ОСОБА_3 зобов'язався сплатити пеню у розмірі 5 % від суми простроченої заборгованості та у розмірі 10 % - в разі прострочення понад 10 календарних днів.

ВАТ «Кредитпромбанк» свої зобов'язання за вказаним кредитним договором виконав. У свою чергу, ОСОБА_3 своїх зобов'язань щодо погашення кредиту не виконав, унаслідок чого станом на 20 травня 2013 року у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 23 870,46 грн, яка складається з: 17 410,35 грн - тіло кредиту, 6 460,11 грн - заборгованість за відсотками.

20 травня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого позивач набув право вимоги, у тому числі і за договором від 06 вересня 2007 року № 197-КМК-07.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер.

Відповідно до листа приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полякової Л. О. від 23 грудня 2014 року № 498/02-14 із заявою про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 до нотаріуса 07 серпня 2013 року звернувся син спадкодавця - ОСОБА_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Також судовим розглядом встановлено, що відповідно до інформації, наданої Виконавчим комітетом Мереф'янської міської ради Харківського району Харківської області від 20 жовтня 2015 року за № 2045/1, за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрований другий син спадкодавця - ОСОБА_2.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до умов кредитного договору від 06 вересня 2007 року

№ 197-КМК-07, ОСОБА_3 зобов'язався погашати кредит та сплачувати нараховані проценти за кредитом шляхом внесення готівки через касу банку або безготівковим переказом на рахунки банку мінімально необхідного платежу у розмірі та строки, визначені графіком платежів, починаючи з 10 жовтня 2007 року (пункт 4.3)

З матеріалів справи вбачаться, що відповідач не виконував належним чином умов договору та згідно з розрахунком заборгованості, поданим позивачем, його заборгованість станом на 20 травня 2013 року становила 23 870,46 грн, з яких: 17 410,35 грн - заборгованість за кредитом, 6 460,11 грн - заборгованість за відсотками (а. с. 144).

Водночас строк виконання зобов'язань у повному обсязі визначений сторонами договору до 04 вересня 2009 року.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження

№ 14-10цс18), відступивши від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15.

Таким чином, вимоги позивача щодо нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку дії договору є незаконними.

Водночас відповідачами не спростовано наявність заборгованості за тілом кредиту та за процентами в період дії договору. Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про неналежне виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору та про наявність підстав, передбачених статтями 526, 611, частиною другою статті 1050 ЦК України щодо відповідальності боржника за неналежне виконання зобов'язань. Тому позов у частині нарахування заборгованості за тілом і процентами в межах дії кредитного договору є обґрунтованим.

Зі смертю позичальника зобов'язання з повернення кредиту включається до складу спадщини. Строки пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Згідно із вимогами частин першої-третьої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо йому відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатись про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від дня настання строку вимоги.

Частиною четвертою статті 1281 ЦК України встановлено, що кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою цієї статті, позбавляються права вимоги.

Указана норма ЦК України встановлює застережливий строк для пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а саме: один рік від дня настання строку вимоги.

Крім того, стороною у спорі - відповідачем ОСОБА_1 у суді першої інстанції заявлено вимогу про застосування до спірних правовідносин позовної давності (а. с. 150).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що на час звернення позивача до суду із зазначеним позовом, тобто станом на 13 серпня 2014 року, позивач пропустив як загальний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України, з огляду на зміст пункту 4.4 кредитного договору, так і встановлений частиною другою статті 1281 ЦК України річний строк, з дня настання строку для пред'явлення такої вимоги до спадкоємців померлого боржника.

Водночас поняття «строк пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред'явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 14-53цс18.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки строк дії кредитного договору визначений сторонами до 04 вересня 2009 року, а з указаним позовом до суду позивач звернувся лише у серпні 2014 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку, передбаченого статтею 257 ЦК України, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, а тому ухвалили у справі законні та обґрунтовані рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з положеннями статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк