Ухвала

31 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 757/14161/17-ц

провадження № 61-40504 ск 18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Хопти С. Ф. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 20 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення відсотків за договором банківського вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про стягнення відсотків за договором банківського вкладу, у якому просив визнати неправомірними дії банку щодо не нарахування та невиплати відсотків за договором банківського вкладу, визнати його кредитором

ПАТ «Дельта Банк», стягнути з ПАТ «Дельта Банк» на його користь відсотки за користування вкладом за період з березня 2015 року по жовтень

2015 року з урахуванням індексу інфляції за період з листопада 2015 року по липень 2016 року та 3 % річних у розмірі 1 302 грн 02 коп., стягнути з

ПАТ «Дельта Банк» на його користь у відшкодування плати за послуги облстатуправління 22 грн 96 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва у складі судді

Батрин О. В. від 14 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Українець Л. Д., Шебуєвої В. А., Оніщука М. І. від 20 червня 2018 року позов ОСОБА_2. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У липні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва

від 14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва

від 20 червня 2018 року, у якій він, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані рішення суду скасувати і передати справу на новий розгляд.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на

1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

У вказаній справі ціна позову становить 1 324 грн 98 коп., яка станом

на 1 січня 2018 року не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грнх500=881 100 грн).

Крім того, заявлені вимоги немайнового характеру про визнання дій банку неправомірними та зобов'язання визнати ОСОБА_1 вкладником банку.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства. Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

За змістом підпункту а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Посилаючись на наявність зазначеної обставини, ОСОБА_1, разом з тим не додав до касаційної скарги доказів, які б її підтверджували, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Тому вказане посилання є безпідставним й не спростовує визначення цієї справи як малозначної.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної карги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services

v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19, частиною четвертою статті 274, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду

м. Києва від 14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду

м. Києва від 20 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення відсотків за договором банківського вкладу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С. Ф. Хопта