Постанова

Іменем України

11 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 303/6317/16-ц

провадження № 61-22156св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року в складі судді Кость В. В.та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року в складі колегії суддів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Джуга С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про стягнення коштів та визнання правочину недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 29 жовтня 2015 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, на виконання якого він сплатив 21 780,00 грн, проте відповідач ввів його в оману щодо вартості предмета лізингу.

Договір містить несправедливі умови, що вказує на наявний істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, що є невигідним для нього, як споживача. Крім того, правочин, який стосується найму транспортного засобу, не був нотаріально посвідчений.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення нікчемний договір фінансового лізингу від 29 жовтня 2015 року, укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_4

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_4 21 780,00 грн, сплачених 29 жовтня 2015 року на виконання договору фінансового лізингу від 29 жовтня 2015 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача, у зв'язку з чим наявні підстав для визнання договору недійсним відповідно до статей 203, 215 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК «Еталон» просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про несправедливі умови договору фінансового лізингу та необхідності нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 29 жовтня 2015 року між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_4 укладено договір фінансового лізингу, предметом якого було передання позивачу у лізинг трактору марки «Mitsubishi SHAKTI MT 180D».

29 жовтня 2015 року позивач перерахував на користь відповідача 21 780,00 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Відповідно до частини другої статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частини п'ята, шоста статті 18 Закону).

Аналізуючи норму статті 18 Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7 частини третьої статті 18 Закону). Несправедливими можуть бути також визначені інші умови договору, оскільки такий перелік не є вичерпним (частина четверта статті 18 Закону). Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (частина восьма статті 18 Закону).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначав про несправедливість пункту 12.12 договору, згідно з яким у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Отже, цей пункт договору суперечить пункту 4 частини третьої статті 18 Закону.

Суд також обґрунтовано визнав несправедливими умови пунктів 8.3, 8.8, 8.13 договору щодо можливої індексації та зміни періодичних лізингових платежів, зважаючи на пункт 8.2.4 договору, яким розмір щомісячного лізингового платежу визначений складною формулою, яка допускає нечітке тлумачення.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально не посвідчувався. Недодержання вимоги про нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу є самостійною та достатньою підставою для визнання договору недійсним.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає.

Доводи касаційної скарги про помилковість висновків судів щодо несправедливості умов договору фінансового лізингу та необхідності його нотаріального посвідчення є безпідставними з огляду на наведене вище.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року зупинено дію рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року, слід поновити виконання (дію) цих судових рішень.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання (дію) рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 січня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 15 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

А.О. Лесько

С.П. Штелик