Справа №489/3070/16-ц 03.05.2018
Провадження №22-ц/784/616/18
Справа № 489/3070/16-ц Головуючий суду першої інстанції Губницький Д.Г.
Провадження № 22ц/784/616/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 травня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Крамаренко Т.В., Самчишиної Н.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Губницького Д.Г. в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

16 червня 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між позивачем та ОСОБА_3 19 листопада 2013 року, за яким ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном, що відповідає строку дії картки.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 6 червня 2016 року у нього утворилось заборгованість у загальному розмірі 20 235 грн. 04 коп., ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК просив стягнути з ОСОБА_3 вказану заборгованість.

Заочним рішенням суду Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2013 року в сумі 20 235,04 грн., а також судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення, у зв'язку з чим він оскаржив вказане рішення до апеляційного суду в загальному порядку.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог Банку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість розміру стягнутої з відповідача на користь Банку заборгованості за кредитним договором, укладеному 19 листопада 2013 року між сторонами.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, неврахування ним тих обставин, що він як споживач є слабкою стороною у договорі та підлягає особливому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності; відсутність в наданих до суду Умовах та правилах надання банківських послуг його підпису, як це вимагається приписами ч. 2 ст. 207 ЦПК України; заборону подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тобто надуманість та необґрунтованість вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової); незастосування позовної давності в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені); неврахування тієї обставини, що встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено Банком в односторонньому порядку, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» доводи апеляційної скарги не визнав та зазначав, що після подання ОСОБА_3 апеляційної скарги, 16 квітня 2018 року між ним та Банком було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 19 листопада 2013 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди про розмір заборгованості відповідача за кредитним договором та про зменшення заборгованості за пенею. Вважав, що підписанням додаткової угоди відповідач визнає наявність заборгованості за кредитним договором та підтверджує законність та обґрунтованість оскарженого рішення суду першої інстанції. Крім того, зазначав, що станом на 26 квітня 2018 року заборгованість відповідача за кредитним договором, яка була предметом розгляду в суді першої інстанції, погашена в повному обсязі, прострочена заборгованість за кредитним договором відсутня. У зв'язку з цим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 3 Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-УШ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит і сплатити відсотки (частини 1, 3 ст. 1054 ЦК України). До того ж, ч. 2 ст. 1050 цього ж Кодексу та умовами кредитного договору передбачено, що в разі порушення позичальником строків виконання зобов'язань банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту та погашення позичальником заборгованості за кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що 19 листопада 2013 року сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого відповідач отримав 5 500 грн. кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Такий кредитний договір складається з Анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Правила) та Тарифів банку. Цей договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк (п. 1.1.7.12 Правил).

Відповідач погодився, що ця заява разом з Умовами про надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 8).

Згідно зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, як правильно зазначив районний суд, встановлено, що Банк надав відповідачу грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки.

Кредитна картка - це іменний (з ідентифікатором власника) грошовий оплатно-розрахунковий банківський документ, який використовується для надання споживчого кредиту.

Відповідно до п.2.1.1.12.11 «Правил», Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій Банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим Договором.

Згідно до п. 2.1.1.7.6 Правил, - при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. (в еквіваленті 500 грн. по кредитним картам, відкритим в валюті USD) + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій. Штраф враховується на окремому рахунку і підлягає сплаті в першу чергу.

Отже, позивачем було відкрито ОСОБА_3 картковий рахунок (п.1.1.1.90, 2.1.1.11 Правил), ключем до карткового рахунку є пластикова Картка (п.1.1.1.62 Правил), яку відповідач отримав та мобільний телефон, який зазначив в заяві (п.1.1.1.15 та п.1.1.1.16 Правил).

Картковий рахунок - рахунок фізичної особи, до якого випущена Карта (п.п.1.1.1.90 Правил) та по якому відображаються фінансові операції за допомогою ключів.

У зв'язку з порушенням відповідачем умов зазначеного договору за розрахунками Банку у нього станом на 6 червня 2016 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 20 235 грн. 04 коп.(6 895 грн. 79 коп. - заборгованість за кредитом; 10 519 грн. 49 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 380 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи: у розмірі 500 грн. фіксована частина та 939 грн. 76 коп. процентна складова.

Як вбачається із розрахунку заборгованості наданого Банком до позову, розрахунок заборгованості за процентами був зроблений Банком станом на 6 червня 2016 року, виходячи із зміненого ним в односторонньому порядку розміру процентної ставки. Так, на час укладення Спірного договору розмір процентів за користування кредитом становив 27,60% на рік на суму залишку заборгованості, з 1 вересня 2014 року - 32, 40% річних та з 1 квітня 2015 року - 42% річних (а.с.6-7).

Ухвалюючи рішення в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції погодився із розрахунком заборгованості по процентам, наданому Банком, та дійшов помилкового висновку, що обрахування заборгованості по цій складовій необхідно проводити виходячи з зміненого Банком розміру процентної ставки, оскільки висновки суду про дотримання відповідачем процедури підвищення фіксованої процентної ставки, є неправильними тому, що не базуються на доказах, наданих позивачем для розгляду спору та не відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Посилання позивача на положення ст. 1056-1 ЦК України про те, що договором кредиту передбачена змінювана процентна ставка не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються будь-якими доказами. Анкета-заява, яку підписав позичальник не містить будь-яких умов щодо процентної ставки. На час підписання договору процентна ставка була визначена тарифами банку, які як зазначено в анкеті-заяві були надані відповідачу в письмовому вигляді, проте, цей витяг не містить підпису позичальника.

Умови та Правила надання банківських послуг, що діяли на час підписання анкети-заяви, та надані позивачем на підтвердження своїх вимог, зокрема, підпункти 1.1.3.2.3 та 1.1.3.1.9, зазначають певну процедуру повідомлення позичальника про зміну тарифу за кредитним договором. Між тим, позивач не надав відповідних доказів за правилами ст. 58, 59 ЦПК України (в редакції 2004 року) на підтвердження виконання такої процедури повідомлення позичальника про зміну процентної ставки.

Як неодноразово зазначалося у правових висновках Верховного Суду України, що містяться в постановах від 12 березня 2012 року, 30 листопада 2016 року та 11 жовтня 2017 року боржник вважається належним чином повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа (повідомлення) про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові.

Доказів на підтвердження таких фактів Банк не надав ні в районному суді, ні в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин правові підстави для застосування підвищеної процентної ставки відсутні, а тому колегія суддів вважає, що з ОСОБА_3 підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами, виходячи із розміру процентної ставки 27,60 % річних.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку про помилковість розрахунку суду першої інстанції щодо розміру заборгованості по процентам.

Отже, з урахуванням загального залишку заборгованості за кредитом (тілом кредиту) відповідно до наданого розрахунку банку за певні періоди, розмір заборгованості за процентами, виходячи із процентної ставки 27,60% річних, станом на 6 червня 2016 року дорівнює 2 285 грн. 71 коп.

Щодо вирішення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) колегія суддів керується наступним.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктами 1.1.5.21, 1.1.5.25 (а.с. 20 -зворот), передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час, згідно з пунктами 1.1.5.20, 2.1.1.7.6. (а.с. 20 - зворот, 30) передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов'язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, в постанові від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про одночасне стягнення з боржника пені та штрафів (фіксованої частини в розмірі 500 грн. та процентної складової в розмірі 939 грн. 76 коп.).

Колегія суддів приходить до висновку, що стягненню підлягає тільки пеня у розмірі 1380 грн., яка розрахована банком в межах строку позовної давності, а у стягненні штрафів з наведених вище підстав слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на те, що для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги не заслуговують на увагу, з огляду на презумпцію правомірності правочину, яка закріплена у ст. 204 ЦК України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.

Твердження скаржника щодо не застосування районним судом до спірних правовідносин позовної давності є безпідставними, оскільки згідно із ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України ( в редакції чинній на час розгляду справи районним судом), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При зверненні до суду з заявою про перегляд заочного рішення, ОСОБА_3 не робив заяв про застосування позовної давності та не надав відповідних доказів з цього питання.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, а у справі слід постановити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню на 52.19%, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на судовий збір про подачі позову в розмірі 719 грн. 18 коп. За подачу апеляційної скарги відповідач сплатив 2067 грн. Його апеляційна скарга задоволена частково на 47.81%, а відтак з позивача на користь відповідача слід стягнути 988 грн. 23 коп. За такого на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України остаточно слід стягнути з Банку на користь відповідача витрати на сплату судового збору у розмірі 269 грн. 05 коп. (988.29-719.18= 269.05), звільнивши сторони від обов'язку сплачувати одна одній частину судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року скасувати та постановити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 19 листопада 2013 року станом на 6 червня 2016 року в розмірі 10 561 грн. 50 коп., що складає 6 895 грн. 79 коп. - заборгованість за наданим кредитом, 2 285 грн. 71 коп. - заборгованість по процентам та 1 380 грн. пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_3 269 грн. 05 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.В. Крамаренко

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 4 травня 2018 року.