Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 127/4829/16-ц

провадження № 61-16887св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у складі судді Копаничук С. Г. від 18 жовтня 2017 року та касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Луценко Л. В. від 13 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Оніщука В. В., Медвецького С. К., від 11 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 08 травня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 40 000 дол. США на строк до 07 травня 2029 року згідно з графіком погашення кредиту, якщо не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, зі сплатою протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором 08 травня 2008 року між банком та нею укладено договір іпотеки, а між банком та ОСОБА_2 - договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту, яка виникла станом на 10 листопада 2015 року, а саме: кредитні кошти та проценти за користування кредитом у розмірі 38 369,79 дол. США, пеню за порушення термінів сплати кредиту та процентів у розмірі 16 942,41 грн.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2, про захист прав споживача, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідач не виконав вимоги закону про дотримання істотних умов договору про надання споживчого кредиту від 08 травня 2008 року щодо надання їй, як позичальнику, об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення вказаного договору, які є істотними для такого виду договорів та свідомо ввів її в оману щодо встановленого розміру відсотків та сукупної вартості кредиту. Вважала, що такі умови договору є дискримінаційними, тобто такими, що суперечать принципу добросовісності та є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на шкоду позичальника, що значно погіршує її становище, як споживача порівняно з кредитором - ПАТ «УкрСиббанк».

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини шостої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 08 травня 2008 року, як наслідок визнати недійсним з моменту вчинення договір іпотеки від 08 травня 2008 року, укладений між банком та нею, зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно на об'єкт обтяження - квартиру АДРЕСА_1 (Брацлавській) у м. Вінниці, визнати недійсним договір поруки.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_1, про визнання договору поруки припиненим.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що письмову вимогу про усунення порушень прострочення погашення кредитної заборгованості банк направив на його адресу 10 вересня 2015 року, а згідно з довідкою-розрахунком заборгованості порушення зобов'язань, а саме прострочення сплати щомісячного внеску, ОСОБА_1 допустила 08 січня 2015 року. Отже, банк звернувся до поручителя із вимогою про погашення боргу позичальника зі спливом шестимісячного строку, внаслідок чого порука припиняється відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України.

Крім того, з укладенням додаткової угоди між банком і позичальником 08 травня 2008 року збільшився обсяг його відповідальності, що є підставою для припинення поруки.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги, просив суд припинити поруку відповідно до договору поруки, укладеного 08 травня 2008 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня

2017 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 08 травня 2008 року, що складається із: заборгованості за кредитом та процентам за користування кредитними коштами у розмірі 38 369,79 дол. США, заборгованості за пенею у розмірі 16 942,41 грн. У решті позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Припинено поруку відповідно до договору поруки, укладеного 08 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов ПАТ «УкрСиббанк» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, що є підставою для стягнення з неї грошових коштів за цим договором. При цьому порука відповідно до договору поруки, укладеного з ОСОБА_2, є припиненою в цілому в силу частини першої статті 559 ЦК України, а не в частині певних щомісячних зобов'язань на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, внаслідок збільшення процентної ставки без згоди поручителя за додатковою угодою №1 увипадку настання обставин: передбачених підпунктами «а», «б» пункту 5.2. договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно пункту 1.3.1. договору; передбачених підпунктом «в» пункту 5.2. договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10 % для кредитів у національній валюті та не більше 5 % для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розмірів ставки, що діє згідно з пунктом 1.3.1. договору; передбачених підпунктом «г» пункту 5.2.договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок банку за програмами кредитування.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1,суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і самого факту обману.

Не погодившись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року визнано неподаною та повернуто з підстав, передбачених статтями 121, 297 ЦПК України

2004 року.

Апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 виходив із того, що у вказаний апеляційним судом строкОСОБА_1 недоліки апеляційної скарги не усунула, судовий збір за подання апеляційної скарги не сплатила.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» відхилено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що між кредитором та позичальником 08 травня 2008 року було укладено додаткову угоду без згоди поручителя, внаслідок чого збільшилась відповідальність поручителя, ОСОБА_2, у зв'язку зі збільшення процентної ставкиза неналежне виконання своїх зобов'язань боржником, тому договір поруки є припиненим у силу частини першої статті 559 ЦК України.

Разом з тим колегія суддів не погодилась з висновком суду про те, що строк пред'явлення вимог до ОСОБА_2 не пропущено, а порука не припинилась в силу частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки не сплачені щомісячні платежі за весь період кредитного договору, однак це не спростовує висновків суду в цілому про припинення поруки, про часткове задоволення позову банку та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі за її апеляційною скаргою.

Касаційна скарга мотивована тим, що при подані до суду апеляційної скарги вона не сплачувала судовий збір з посиланням на положення статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки поданий нею зустрічний позов пов'язаний із захистом порушених прав споживача на підставі частини 2 статті 11, статті 19 вказаного Закону України.

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав, про що було зазначено при поданні апеляційної скарги.

У пункті 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, тому при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, статтею 22 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів».

Споживач також не повинен сплачувати судовий збір при апеляційному та касаційному оскарженні рішення суду, ухваленого за результатами його позову.

Таким чином, Апеляційний суд Вінницької області безпідставно визнав неподаною та повернув її апеляційну скаргу на рішення Вінницького міського суду від 13 вересня 2017 року.

У грудні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Судувідзив на касаційну скаргу ОСОБА_1, в якому зазначило, що судове рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми процесуального права, врахувавши правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року № 6-185цс17.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про припинення поруки ОСОБА_2 за договором поруки на підставі частини першої статті 559 ЦК України спростовуються умовами підпункту 1.3.1. кредитного договору від 08 травня 2008 року та пунктів 1.1.-1.5. договору поруки від 08 травня 2008 року. Будь-які зміни, про внесення яких кредитор був зобов'язаний повідомити поручителя та отримати згоду від останнього, до кредитного договору не вносились. Суди необґрунтовано вважали, що банк змінив зобов'язання і збільшив процентну ставку з укладенням 08 травня 2008 року додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 08 травня 2008 року, якою пункт 5.2. кредитного договору було доповнено умовами настанням обставин, передбачених підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 5.2. договору, яких договір про надання споживчого кредиту від 08 травня 2008 року не містить та не визначає ніяких підстав для зміни процентної ставки за кредитом.

Отже, суди попередніх інстанцій повно та всебічно не дослідили зміст додаткової угоди № 1 від 08 травня 2008 року, не надали в оскаржуваних судових рішеннях оцінку фактичним наслідкам доповнення пункту 5.2. кредитного договору новим абзацом згідно з пунктом 1.5. додаткової угоди та дійшли необґрунтованих висновків про зміну зобов'язання зі збільшення обсягу відповідальності поручителя і припинення поруки.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо відсутності підстав для припинення поруки ОСОБА_2 в цілому, а не в частині певних щомісячних зобов'язань, строк сплати яких настав поза межами шестимісячного строку дії поруки, з дня настання строку виконання певної частини основного зобов'язання.

Отже, порука ОСОБА_2 та право кредитора на пред'явлення позову до поручителя припинилася лише за частиною платежів, строк сплати яких настав до 21 жовтня 2015 року - до дати визнання терміну повернення кредиту таким, що настав достроково, або - до дня настання виконання основного зобов'язання. В іншій частині платежів правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 29 червня 2016 року № 6-272цс16.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду від 18 жовтня 2017 року не відповідає.

Судом установлено, що ухвалою судді Апеляційного суду Вінницької області від 02 жовтня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2017 року була залишена без руху для надання заявнику можливості сплатити судовий збір за подання скарги, посилаючись на правову позицію, висловлену в постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року № 6-185 цс17.

Проте, залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без руху та в подальшому, повертаючи її заявнику, апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (стаття 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

За основу приймається те, що стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Крім того, відступаючи від практики Верховного Суду України (постанови: від 06 вересня 2017 року № 6-185цс17, від 11 жовтня 2017 року № 6-916цс17), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що порушені права споживачів можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно зобов'язав ОСОБА_1, яка звернулась до суду за захистом прав споживача, сплатити судовий збір та передчасно визнав її апеляційну скаргу неподаною і повернув заявнику.

Отже, доводи, наведені в касаційній скарзі ОСОБА_1, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на апеляційне оскарження рішення суду.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала апеляційного суду від 18 жовтня 2017 року не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 553 ЦК Українипередбачено, щоза договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Судом установлено, що 08 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 40 000 дол. США на строк до 07 травня 2029 року згідно з графіком погашення кредиту, якщо не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору, зі сплатою протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором 08 травня 2008 року між банком та позичальником укладено договір іпотеки, а між банком та ОСОБА_2 - договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати у повному обсязі за виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань.

Згідно з пунктами 1.3., 1.4. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Відповідно до пункту 2.1. кредитного договору кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставлення підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.

Судом також установлено, що 08 травня 2008 року, тобто у день укладення основного договору, між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту (а.с. 24 т. 1), згідно з пунктом 1.5. якої пункт 5.2. кредитного договору доповнено абзацом наступного змісту:

У випадку настання обставин: передбачених підпунктами «а», «б» пункту 5.2. договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно пункту 1.3.1. договору; передбачених підпунктом «в» пункту 5.2. договору - процентна ставка за договором збільшується не більше ніж на 10 % для кредитів у національній валюті та не більше 5 % для кредитів в іноземній валюті, відповідно до розмірів ставки, що діє згідно з пунктом 1.3.1. договору; передбачених підпунктом «г» пункту 5.2.договору - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється на рівні діючих процентних ставок банку за програмами кредитування.

Додаткових договорів поруки з поручителем не було укладено, у договорі поруки відсутнє положення про можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується його обсяг відповідальності.

Разом з тим апеляційний суд, встановивши зазначені обставини справи, не звернув уваги на те, що пункт 5.2. кредитного договору від 08 травня 2008 року не містить підпунктів «а», «б», «в», «г», не врахував, що підстави для зміни процентної ставки за кредитом відсутні, як і підстави для збільшення відповідальності поручителя, не перевірив, чи застосовано банком у розрахунку заборгованості змінену за умовами додаткової угоди № 1 процентну ставку за кредитом та дійшов передчасного висновку про припинення поруки на підставі положень частини першої статті 559 ЦК України.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що у підпункті 1.3.1. основного кредитного договору від 08 травня 2008 року передбачено, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в підпункті 1.3.1. (а.с. 16 т. 1).

Саме з такими умовами договору поручитель був ознайомлений, підписавши 08 травня 2008 року договір поруки.

У разрахунку кредитної заборгованості банк відповідно до умов абзацу четвертого підпункту 1.3.1 кредитного договору, на основний борг (тіло кредиту/ строкову заборгованість) нараховує проценти за ставкою - 12,5 %, а на прострочену суму основного боргу нараховує проценти за ставкою збільшеною вдвічі 12,5 % х 2 = 25 %.

Отже, ПАТ «УкрСиббанк» здійснював нарахування процентів за користування кредитом виключно згідно з умов визначених в пункті 1.3. основного кредитного договору, за ставкою - 12,5 %, а на прострочену позичальником суму основного боргу нарахування процентів здійснював за ставкою, збільшеною вдвічі 12,5 % х 2 = 25 %, відповідно до пункту договору, який не змiнювaвcя і не доповнювався іншими абзацами додаткової угоди № 1 від 08 травня 2008 року до кредитного договору від 08 травня 2008 року.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Проте апеляційний суд, не погоджуючись з висновком суду першої інстанції про те, що зобов'язання за договором поруки не припинилось на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, не звернув уваги на таке.

Внаслідок порушення боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати з позичальника та поручителя стягнення заборгованості за кредитним договором, надіславши 10 вересня 2015 року письмову вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів.

Згідно з пунктом 12.1. кредитного договору у випадку настання обставин передбачених в пункті 5.5. цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником зазначеного повідомлення (вимоги) протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Отже, термін повернення кредиту та нарахованих процентів для солідарних боржників настає не 10 вересня 2015 року - в день направлення вимоги позичальнику, а на 32 календарний день з дати одержання вимоги позичальником, або на 41 календарний день з дати відправлення вимоги позичальнику. Тобто термін повернення кредиту вважається таким, що настав для позичальника - 21 жовтня 2015 року (10 вересня 2015 року + 41 календарний день).

Таким чином, строк пред'явлення позову банку до поручителя розпочався з 22 жовтня 2015 року та продовжувався протягом шести місяців й сплив 22 квітня 2016 року.

Судом установлено, що банк з позовом, зокрема, до поручителя звернувся 11 березня 2016 року, тобто у встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк.

Таким чином, у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 рокуапеляційний суд: на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених ОСОБА_2 вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору, не врахував, що строк пред'явлення позову до поручителя розпочався не 11 вересня 2015 року, дійшов передчасного висновку про збільшення процентної ставки без згоди поручителя та залишення рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» та зустрічного позову ОСОБА_2 без змін.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення апеляційного суду не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 жовтня 2017 року скасувати, справу передати до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про стягнення кредитної заборгованості та зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору поруки припиненим скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляддо суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк