Справа № 453/1377/16-ц
№ провадження 2/453/30/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.09.2018 року Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Ясінського Ю.Є.

при секретарі Гринюк Л.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сколе Львівської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації Львівської області про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину житлового будинку, зобов»язання відповідача не чинити перешкод у користуванні будинком,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулась в суд з позовною заявою, в якій просить визнати житловий будинок, що в АДРЕСА_1, спільним майном подружжя, визнати за нею ? частину права власності на будинок та зобов»язати відповідача не чинити перешкод їй та синові у користуванні даним будинком. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем ОСОБА_2, який було зареєстровано 17.11.2007 року. Рішенням Сколівського районного суду від 02.12.2016 року шлюб між ними розірвано. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_3. Вона разом з дитиною зареєстровані та проживали у будинку за адресою АДРЕСА_1. Відповідач разом зі своєю мамою чинять їй перешкоди у користуванні будинку, спочатку він розібрав сходи, які вели на другий поверх будинку, а вхід забив дошками і вона змушена була проживати на кухні, а згодом змінив замок на вхідних дверях і вона з дитиною змушена проживати у сусідів. Право власності на вищезгаданий будинок у 2010 році зареєстровано за відповідачем під час їх спільного проживання з відповідачем. Вважає що вона має право на визнання частки у житлі, що є об»єктом права спільної сумісної власності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_4 позов підтримали, просили задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, в судовому засіданні надали копію рішенні суду від 02.11.2017 року, яким частково задоволено позов ОСОБА_2 та вселено її та сина у житловий будинок, що в АДРЕСА_1, та зобов»язано ОСОБА_3 не чинити їй та синові перешкод у користуванні будинком. Дане рішення набрало законної сили. Також, долучили акт державного виконавця про здійснення примусового вселення.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач ОСОБА_2 зазначив, що у 2006 році рішенням Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва будинку та надано йому дозвіл на складання проекту забулови та проекту відведення земельної ділянки площею 0,065 га. для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Ялинкувате, Сколівського району Львівської області. 17.08..2006 року йому видано проект забудови. Будівництво житлового будинку було розпочато його родичами в серпні 206 року і до серпня 2007 року був збудований запропонований перший поверх і самочинно зведений 2 поверх. Перший поверх був закінчений будівництвом, а на другому поверсі є лише стінні перегородки, в одному приміщені обладнана піч, підлоги відсутні, електропроводка та сходи відсутні, для будівельних робіт користувались драбиною. У 2007 році він одружився з позивачкою ОСОБА_2 і з того часу були припинені всі будівельні роботи. Вони з позивачкою з того часу не проводили жодних будівельних робіт, так як вона не працювала з часу одруження до 2014 року. Позивач постійно не проживала у даному житловому будинку, оскільки вони часто конфліктували. У 2010 році він звертався до суду із позовом про розірвання шлюбу, але у зв»язку з примиренням забрав позов. У 2015 році позивач залишила будинок та час від часу навідувалась з метою вчинити скандал. У 2016 році він повторно звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, який було задоволено. Він є одноосібним власником, тому вважає, що позивач немає жодного відношення до даного будинку. Надбудова другого поверсу проведена самочинно тому не підлягає поділу.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації Львівської області Коциба Р.Б. в судовому засіданні щодо винесення рішеня покладався на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Частиною 1ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що 17.11.2007 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

17.08.2010 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок, що в АДРЕСА_1.

Між сторонами виник спір з приводу поділу майна, а саме вищезгаданого житлового будинку, спільно нажитого за час перебування у шлюбі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 69, ч. 1 ст. 71 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя, а в разі недосягнення згоди - судом.

За правилами ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З наявного в матеріалах справи рішення №143 від 14.08.2006 року Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області вбачається, що ним затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Ялинкувате. Надано дозвіл ОСОБА_2 на складання проекту забудови та проекту відведення земельної ділянки площею 0,065 га. для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Ялинкувате.

17.08.2006 року ОСОБА_2 затверджено проект забудови на підставі вищезгаданого рішення.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 стверджував, що будівництво житлового будинку було завершено у 2007 році, до реєстрації шлюбу, тому він не може бути об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З даним твердженням суд не погоджується та мотивує це наступним.

В матеріалах справи наявне рішення виконавчого комітету Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області №61 від 20.10.2009 року про присвоєння номеру 10а на житловий будинок по АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2.

Рішенням виконавчого комітету Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області №50 від 06.07.2010 року вирішено оформити право власності та видати свідоцтво на право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 ОСОБА_2.

Вподальшому 17.08.2010 року відповідачу ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, що в АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За ч.2 ст. 78 зазначеного Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання допустимості і достатності доказів у цивільному судочинстві регламентується ст.ст. 78,80 ЦПК України.

В судовому засіданні відповідачем не надано суду жодних доказів щодо завершення будівництва житлового будинку у 2007 році, тобто до реєстрації шлюбу із позивачкою ОСОБА_1.

Враховуючи, що право власності на спірний будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 17.08.2010 року, відтак наявні підстави для визнання його спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у розумінні ч.3 ст. 368 ЦК України.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 в порядку ст.. 92 ЦПК України була допитана як свідок та пояснила, що будинок збудований під час шлюбу і підлягає поліду.

На підставі ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Такі ж положення закріплено і в ст. 70 Сімейного кодексу України, оскільки у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно із п. 24 цієї Постанови до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно роз'яснень, викладених в п.30 зазначеної постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК України.

З наявного в матеріалах справи технічного паспорту на житловий будинок в АДРЕСА_1 вбачається, що на ньому наявні відмітки про самочинне будівництво, а саме надбудови під. літ. «а3» та сараю під. літ. «Д». Відтак з вррахуваням п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами ст.. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» вказані об»єкти не можуть бути предметом поділу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині поділу спільного майна подружжя слід проводити із врахуванням рівності часток оскільки таке набуто у власність сторонами під час перебування у шлюбі, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що стверджується наведеними вище доказами.

З врахуванням наведеного слід визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку позначеного в технічному паспорті під літ. «А-2», загальною площею 56.3 кв.м., житловою площею 8.0 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами окрім надбудови під літ. «а3» та сараю під літ. «Д», що в АДРЕСА_1, як спільне майно подружжя.

Щодо вимоги позивачки про зобов»язання відповідача не чинити їй та синові перешкод у користуванні будинком така задоволенню не підлягає, оскільки в судовому засіданні позивач не заперечувала того факту, що на даний час відповідач не чинить їй перешкоди у користуванні будинком. Крім того, представником позивача адвокатом ОСОБА_4 в судовому засіданні надано рішення суду від 02.11.2017 року згідно якого зобов»язано ОСОБА_2, не чинити ОСОБА_1, та ОСОБА_3, перешкод у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1, Дане рішення набрало законної сили та згідно акту державного виконавця від 11.06.208 року є виконано.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

Визнати житловий будинок позначений в технічному паспорті під літ. «А-2» загальною площею 56.3 кв.м., житловою площею 8.0 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами окрім надбудови під літ. «а3» та сараю під літ. «Д», що за адресою АДРЕСА_1 спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку позначеного в технічному паспорті під літ. «А-2» загальною площею 56.3 кв.м., житловою площею 8.0 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами окрім надбудови під літ. «а3» та сараю під літ. «Д», що в АДРЕСА_1, як спільне майно подружжя.

У решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції в 30-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сколівського районного

суду Львівської області Ю.Є. Ясінський

Повний текст рішення складено 10.09.2018 року