Номер провадження: 22-ц/785/4434/18
Головуючий у першій інстанції Суворова О. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Калараша А.А.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Ковчег 3000» адвоката Мигаль Христини Орестівни на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до Приморського районного суду м.Одеси з позовною заявою до ОСОБА_4, у якій просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 96,90 кв, м, укладений 09 квітня 2011 року між ОСОБА_3, та ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 96,90 кв.м.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил від 14.01.2010 року введено в експлуатацію після реконструкції нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3, загальною площею 96,90 кв. м.

В своєму позові позивач зазначає, що 09 квітня 2011 року між ним і ОСОБА_4 був укладений Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що розташоване за адресою АДРЕСА_2, загальною площею 96,90 кв.м. за 100 000 гривень, які передано було ОСОБА_4 у момент підписання вказаного Договору. До теперішнього часу ОСОБА_4, отримавши від позивача кошти, які дорівнюють договірній вартості нежитлового приміщення, передавши зазначений об'єкт нерухомості в натурі, ухиляється від нотаріального посвідчення Договору купівлі - продажу, посилаючись на те, що досі не отримав свідоцтва про право власності, чим порушує права та інтереси позивача, тому він вимушений був звернутись до суду з дійсним позовом.

У подальшому до участі у справі у якості співвідповідача було залучено Одеську міську раду.

Заочним рішенням суду від 19 червня 2012 року позовну заяву ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі.

Ухвалою суду від 18 липня 2013 року заочне рішення від 19 червня 2012 року скасовано та призначено справу до розгляду.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2013 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ТОВ «Ковчег 3000» адвокат Мигаль Христина Орестівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17.09.2013 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) не відповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. З цієї статті.

Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що:

- вчинений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правочин щодо купівлі-продажу нерухомого майна від 09 квітня 2011 року у простій письмовій формі на момент його вчинення підлягав як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрацій тому цей договір фактично не є укладеним;

- договір купівлі-продажу від 09 квітня 2011 року, на який посилається ОСОБА_3, як на підставу набуття ним права власності на спірне нерухоме майно, не будучи укладеним в розумінні ст. ст. 210, 640 ЦК України в редакції на час підписання договору, не створює для його сторін жодних правових наслідків, у тому числі переходу права власності на спірне майно.

Проте повністю погодитися з такими висновками районного суду не можна.

З доданих сторонами до справи матеріалів вбачається, що:

- відповідно до «Акту готовності об'єкту до експлуатації» від 14 січня 2011 року, підписаного ОСОБА_4, проектувальником ФОП ОСОБА_6 та погодженого заступником начальника ДАБК в Одеській області, заступником начальника УАМ Одеської міської ради та заступником начальника ОМУ ГУ МНС України в Одеській області є готовим до експлуатації закінчений будівництвом об'єкт реконструкція нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2.

- відповідно до свідоцтва № НОМЕР_1 про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, Інспекцією ДАБК в Одеській області засвідчено відповідність проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено готовність до експлуатації об'єкту реконструкція нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м. Замовником об'єкту згідно даного свідоцтва є ОСОБА_4

- 09 квітня 2011 року між позивачем і ОСОБА_4 у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_4 продав, а позивач купив нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 96,90 кв.м. за 100 000 (сто тисяч) гривень.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Зокрема визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод(1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст.1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений 09 квітня 2011 року - після набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2010 року N 1878-УІ, яким державну реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомого майна скасовано, то немає підстав вважати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у зв'язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Отже висновок районного суду про відмову у визнанні дійсним договору купівлі-продажу від 09.04.2011 року з посиланням на його неукладеність, а також на неможливість застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України у зв'язку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна не заснований на нормах національного законодавства, що діяло на час укладення правочину від 09.04.2011 року і тому є помилковим.

Враховуючи наведене і приймаючи до уваги, що суд обґрунтував неукладеністю договору купівлі-продажу також свій висновок про відмову у визнанні права власності на нерухоме майно, рішення суду не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалюючи нове судове рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи предметом договору купівлі-продажу від 09.04.2011 року є нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 96,90 кв.м., яке позивач купив у відповідача за 100 000 (сто тисяч) гривень.

Відповідно до ч.І ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ч. ч. 3,4 ст. 334 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Отже, правочин від 09.04.2011 року підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню в силу закону.

Одночасно закон не виключає можливості визнання в судовому порядку дійсним правочину, укладеного у письмовій формі, за яким сторони домовилися щодо усіх суттєвих умов і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін при цьому ухилилася від його нотаріального посвідчення.

Тому у разі вирішення відповідних позовних вимог суду слід з'ясовувати чому правочин купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, договір від 09.04.2011 року, про визнання дійсним якого заявлено позовні вимоги не містить чітких посилань на правовстановлюючий документ, на підставі якого продавець ОСОБА_4 набув право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м., які виступають предметом купівлі-продажу за даним договором. В договорі лише йдеться про обов'язок продавця надати покупцеві всі необхідні документи для нотаріального посвідчення і державної реєстрації до 01.09.2011 року.

Крім того, жодна зі сторін договору від 09.04.2011 року - і покупець ОСОБА_3, який звернувся з відповідним позовом до суду, і продавець ОСОБА_4, який визнав заявлені до нього позовні вимоги, не представили документальних доказів, що ОСОБА_4 станом на 09.04.2011 року дійсно у встановленому порядку набув право власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м. і міг, як належний власник, розпоряджатися цими нежитловими приміщеннями, саме як нерухомим майном.

Виходячи з наведеного немає підстав для набуття висновку, що на час підписання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90кв. м., ОСОБА_4 дійсно був власником цих приміщень, як об'єктів нерухомого майна.

Серед матеріалів справи міститься договір оренди від 01.05.2011 року, згідно з яким ОСОБА_4, як приватний підприємець, орендував з 01.05.2011 року до 30.09.2011 року в Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради тверде покриття площею 99 кв. м. за адресою: Одеса, пляж «Аркадія», межі якого визначені на генеральному плані (додаток № 2), схема прив'язки об'єкту торгівлі - торговельний майданчик, зведення якого не потребує робіт з улаштування фундаменту, на підставі звіту виконаного оцінювачем ПП ОСОБА_5 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДІУ № 7371/08 від 04.07.2008 року), вартістю 6223 грн. (а. с. 5-6).

Також до матеріалів справи додано свідоцтво № НОМЕР_1 про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, Інспекцією ДАБК в Одеській області засвідчено відповідність проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено готовність до експлуатації об'єкту реконструкція нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м., замовником якого є ОСОБА_4 Вказане свідоцтво видане на підставі акту готовності об'єкту до експлуатації від 14.01.2010 року.

Оскільки фактично до матеріалів справи додано неповну копію акту готовності об'єкту до експлуатації датовану 2011 роком, що вказує на невідповідність дати між свідоцтвом № НОМЕР_1 від 14.01.2010 року та актом готовності об'єкту до експлуатації, який в самому свідоцтві датований 14.01.2010 року і актом доданим до матерів справи 2011 року (що не може співвідноситися з свідоцтвом 2010 року), апеляційним судом Одеської області постановлено відповідну ухвалу та витребувано з Інспекцією ДАБК в Одеській області відомості про видачу ОСОБА_4 свідоцтва № НОМЕР_1 про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, Інспекцією ДАБК в Одеській області засвідчено відповідність проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено готовність до експлуатації об'єкту реконструкція нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м. та акту про готовність вказаного об'єкту до експлуатації.

Згідно з письмовою відповіддю Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області за № 1015-05/1-7757 від 07.08.2018 року свідоцтво № НОМЕР_1 від 14.01.2010 року про відповідність збудованого об'єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, відповідно до якого Інспекцією ДАБК в Одеській області засвідчено відповідність проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено готовність до експлуатації об'єкту реконструкція нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м. (замовник ОСОБА_4.) та Акт готовності об'єкту до експлуатації від 14.01.2010 року- не видавались (а. с. 153).

Крім того, копія доданого до позову у неповному обсязі акту готовності об'єкту до експлуатації 2001 року містить посилання на затвердження проектної документації розпорядженням Управління архітектури та містобудування № 457/98 від 18.07.1998 року.

Зі змісту представлених в судовому засідання представником Одеської міської ради відомостей вбачається, що вказане розпорядження дійсно видавалося у 1998 році ОСОБА_7 на реконструкцію квартири АДРЕСА_1, а не у 2010 році ОСОБА_4 для будівництва (реконструкції) нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м.

При таких обставинах немає підстав для набуття висновку, що нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м. зведені у відповідності до законодавства, у встановленому законом порядку набули статусу нерухомого майна, перейшли у власність ОСОБА_4 як об'єкти нерухомого майна і могли бути відчужені ним іншій особі саме в якості об'єктів нерухомого майна. Докази про отримання дозволу (будівельного паспорту) на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м., про введення їх в експлуатацію, про отримання свідоцтва про право власності та державну реєстрацію прав на вказане майно, позивачем не надано. В свою чергу відповідач визнаючи заявлені до нього вимоги, також на підтвердження визнаних ним вимог не подав до суду документальних доказів про набуття ним у встановленому порядку права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м. до відчуження їх ОСОБА_3 або про набуття права власності на вказані нежитлові приміщення в судовому порядку з підстав визначених ст. 376 ЦК України.

Тому позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 09.04.2011 року нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м. та про визнання права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м. не можуть бути задоволеними.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції процесуальних норм при скасуванні заочного рішення та вирішення питання про права і обов'язки товариства з обмеженою відповідальністю «Ковчег 3000» без залученння останнього до участі у справі, не спростовують встановлених судом апеляційної інстанції обставин і не надають підстав для задоволення заявлених ОСОБА_3 вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 09.04.2011 року нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м. та про визнання права власності на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 96,90 кв.м.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381,383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ковчег 3000» адвоката Мигаль Христини Орестівни - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 вересня 2013 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Одеської міської ради про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16.10.2018 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді А.П. Заїкін

А.А. Калараш