Номер провадження: 22-ц/785/5097/18
Номер справи місцевого суду: 496/1341/16-ц
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

при секретарі судового засідання Півнєва Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року в цивільний справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про розподіл майна -

ВСТАНОВИЛА:

21 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду позовом до відповідача, який 25.09.2017 року уточнила (а.с.104-105), про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини вартості спільно сумісного майна у розмірі 140 925,00 грн. посилаючись на те, що під час проживання в шлюбі придбано автомобіль марки Renaylt Magnum VIN НОМЕР_5 державний номер НОМЕР_4 та автомобіль ГАЗ VIN НОМЕР_6 державний номер НОМЕР_3, які було зареєстровано на ОСОБА_2 Фактично сторони з 2015 року спільно не проживали та спільного господарства не вели. Саме в цей період в січні 2016 року без згоди співвласника відповідач відчужив вказані автомобілі. Відповідач відмовляється в добровільному порядку поділити спільне майно шляхом виплати грошової компенсації, тому позивачка вимушена звернутися до суду з зазначеним позовом (а.с.2-4).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 про розподіл майна задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за ? вартості сумісного майна у розмірі 140 925, 00 гривень, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі, а саме: судовий збір у розмірі 1409,25 гривень, та витрати на проведення авто-товарознавчої експертизи у розмірі 3963,60 гривень (а.с .146-148).

04 травня 2018 року ОСОБА_2 через канцелярію суду першої інстанції подав апеляційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року. Зокрема, апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. При цьому, як вказує апелянт, суд першої інстанції неповно з'ясував всі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Тому апелянт просить скасувати вказане рішення у повному обсязі і ухвалити нове рішення, яким в позовних вимогах ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі. Так, апелянт вважає, що позивач не підтвердила факту, що спірні автомобілі були придбані за спільні кошти сім'ї чи факту того, що ОСОБА_3 приймала спільну участь коштами або працею в набутті автомобілю. Крім того, суд першої інстанції зазначив судову експертизу для встановлення ринкової вартості спірних автомобілів, однак в порушенні цивільно-процесуального законодавства після отримання вказаної справи від експертної установи з висновком експерта не відновив провадження по справі, а з власної ініціативи без клопотань учасників справи призначив наступну судову експертиз (а.с.151-156).

14.06.2018 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 Представник ОСОБА_3 зазначила, що відповідач жодним чином не довів та не надав належних та допустимих доказів на підставу своїх заперечень проти позову. А тому, як зазначив представник, оскільки оскаржуване рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року є законним та обґрунтованим, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу (а.с. 177-179).

В судовому засіданні позивачка та її представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Апелянт в судове засідання не з'явився. Про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с. 184). Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з'явилися, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення в справі суд першої інстанції виходив з того, що спірне рухоме майно є спільним майном подружжя, а тому у порядку поділу спільного майна подружжя вирішив стягнути з відповідача грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобілів у розмірі 140925 гривень.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 83, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_7 (а.с. 7). 14.03.2010 року в подружжя народилась донька ОСОБА_8 (а.с. 7 оборот).

Відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 ОСОБА_2 є власником спеціалізованого вантажного самоскиду марка ГАЗ, модель 53, синього кольору, 1992 року випуску, VIN НОМЕР_6, реєстраційний номер НОМЕР_3, дата першої реєстрації 14.02.2013 року, дата реєстрації 20.05.2015 року (а.с.9). Вказана інформація підтверджується також документами про реєстрацію транспортних засобів, надісланими Територіальним сервісним центром № 5142 на виконання ухвали суду першої інстанції. Крім того, з цих документів вбачається, що 11.10.2011 року за ОСОБА_2 зареєстрований автомобіль марки Renaylt Magnum VIN НОМЕР_5, державний номер НОМЕР_4 (а.с. 35-41). Отже, з наведеного вбачається, що спірні транспортні засоби були придбані під час проживання сторін в шлюбі.

21.01.2016 року автомобіль Renaylt Magnum без згоди ОСОБА_3 перереєстровано на нового власника - ОСОБА_4 на підставі договору купівлі продажу №591 від 21.01.2016 року, а автомобіль ГАЗ-53 01.04.2016 року без згоди ОСОБА_3 перереєстровано на нового власника ОСОБА_5 на підставі договору купівлі продажу від 01 квітня 2016 року, про що також свідчать документи, надіслані Територіальним сервісним центром № 5142 суду першої інстанції (а.с. 37,40).

07.04.2016 року рішенням Біляївського районного суду Одеської області було задоволено позов ОСОБА_3, який, відповідно до вказаного рішення відповідач визнав, та розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, справа № 496/200/16-ц (а.с. 8). В матеріалах справи міститься копія позовної заяви в справі № 496/200/16-ц, яку сторона позивача надавала до суду першої інстанції, та в якій позивач зазначила, що сумісне життя вони з відповідачем припинили в жовтні 2015 року (а.с. 55). Вказана обставина з врахуванням визнання позову не спростована відповідачем в рамках відповідного провадження. Крім того, відповідно до картки обліку інформації Ширяївського ВП 30.03.2016 року о 17:15 годин до ч/ч Ширяївського ВП надійшло телефонне повідомлення від ОСОБА_9, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1, про те що, її колишній чоловік ОСОБА_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 без її згоди забрав їх спільно придбаний автомобіль ЗІЛ синього кольору д.н.з. НОМЕР_3, який знаходився в АДРЕСА_1 (а.с. 106). Вказане в сукупності свідчить про те, що фактичні шлюбні стосунки між сторонами були припинені в 2015 році. Доказів іншого матеріали справи не містять.

В процесі розгляду справи була проведена судова автотоварознавча експертиза. Так, відповідно до висновку експерта № 17-1543 від 24.05.2017 року середня ринкова вартість автомобіля Renaylt Magnum VIN НОМЕР_5 державний номер НОМЕР_4 станом на 21.01.2016 року визначається рівною 244880 гривень, а середня ринкова вартість автомобіля ГАЗ VIN НОМЕР_6 державний номер НОМЕР_3 станом на 01.04.2016 року визначається рівною 36970 гривень (а.с. 88-89). Експертиза стороною відповідача у встановленому законом порядку не оспорювалась.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними . Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. За ч. 2 ст. 272 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. А за ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме п. 30 роз'яснив, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вказане роз'яснення відповідає позиції Верховного суду в справі № 726/2165/15-ц від 21.03.2018 року. При цьому апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в цій справі Верховний суд, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким було стягнуто з відповідача 1/2 частини вартості транспортного засобу вказав, що, серед іншого, відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання коштів від його продажу подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім'ї. Апелянтом так само на надано доказів які б підтверджували отримання коштів від його продажу подружжям, та що кошти були витрачені в інтересах сім'ї, при цьому відчудження відбулось на користь осіб пов'язаних з апелянтом.

Отже, враховуючи вище наведене суд приходить до висновку, що оскільки фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися до укладення договорів купівлі-продажу спірних автомобілів, доказів щодо спільного сумісного проживання сторін в шлюбі на момент фактичного відчуження транспортних засобів суду надано не було, доказів щодо того, що кошти, отримані за відчуження спірних автомобілів, були витрачені в інтересах чи на потреби сім'ї або ж поділені між сторонами судам першої та апеляційної інстанції також не було надано, апеляційний суд приходить до висновку про відхилення доводів апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні встановив, що під час проживання у шлюбі сторонами набуто у власність в 2011 році автомобіль марки Renaylt Magnum VIN НОМЕР_5 державний номер НОМЕР_4 за 20000 доларів США та у 2015 році автомобіль ГАЗ VIN НОМЕР_6 державний номер НОМЕР_3 за 3000 доларів США зі слів позивачки, яка не підтвердила вказану обставину жодним доказом апеляційний суд зазначає, що стороною відповідача на спростування посилань позивача ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції жодних доказів чи пояснень надано не було, а тому, оскільки позиція сторони не може ґрунтуватися лише на запереченнях щодо позиції іншої сторони, вказаний довід апелянта відхиляється.

Щодо інших доводів апелянта. Як вже було вище зазначено, судова автотоварознавча експертиза, проведена за ухвалою суду першої інстанції, стороною відповідача у встановленому законом порядку не оспорювалась. Тому суд вважає за необхідне зазначити, що правильне по суті рішення суду не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, оскільки за встановленими обставинами справи доводи апеляційної скарги не спростували вірних по суті спору висновків суду першої інстанції, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 07 вересня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

30.08.2018 року м. Одеса