Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

місто Київ

справа № 494/1682/15-ц

провадження № 61-3252зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - ОСОБА_3,

відповідач- ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Гайворонського С. П., Сегеди С. М., Кравець Ю. І. та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Висоцької В. С., Ткачука О. С., Умнової О. В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь аліменти у розмірі 750, 00 грн щомісячно, з подальшою індексацією їх розміру відповідно до чинного законодавства, починаючи з дня пред'явлення позову й довічно.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що він є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, отримує пенсію у зв'язку з інвалідністю у розмірі 1 324, 00 грн, якої не вистачає на придбання ліків, продуктів харчування та оплати за комунальні послуги. Він постійно перебуває під наглядом лікарів, лікування потребує значних матеріальних витрат. Відповідачем у справі є його дочка, яка має змогу надавати йому необхідну матеріальну допомогу.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_4 аліменти у розмірі 750, 00 грн щомісячно на користь ОСОБА_3 протягом строку його інвалідності; у задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач є непрацездатним та потребує матеріальної допомоги з боку своєї повнолітньої дочки, що підтверджується його пенсійним віком, інвалідністю, постійною хворобою та незначною матеріальною допомогою, яку він отримує та яка не дорівнює прожитковому рівню, передбаченому статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік». Суд зробив висновок, що обов'язок відповідача щодо утримання непрацездатного хворого батька, який дійсно потребує матеріальної допомоги, виникає незалежно від її сімейного та матеріального стану. Враховуючи матеріальне та сімейне становище сторін, непрацездатний вік батька та його потребу у лікуванні, зважаючи на передбачений законом обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки аліментів на користь свого батька.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги необхідно брати отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо; лише факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку з надання їм утримання, стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір'ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. При визначенні розміру аліментів, що стягуються на утримання непрацездатних батьків, необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей. Позивач не навів доказів того, що він потребує додаткової матеріальної допомоги, ОСОБА_3 отримує пенсію у більшому розмірі, ніж встановлений законом прожитковий мінімум на особу, яка втратила працездатність; на кожного члена сім'ї відповідача ОСОБА_4 припадає в середньому 1 200, 00 грн щомісячно, що є меншою сумою, ніж пенсія ОСОБА_3; позивач також має можливість отримувати матеріальну допомогу від сина, який проживає в Німеччині.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішенняАпеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року залишено без змін.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 у порядку, передбаченому статтею 355 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року.

У заяві ОСОБА_3 просив скасувати судові рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції з передбачених пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та статті 202 Сімейного кодексу України.

На обґрунтування заяви ОСОБА_3 як приклад неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, надав ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року у справі № 331/5666/16-ц, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року у справі № 755/16628/15-ц, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року у справі № 263/8171/15-ц, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року

у справі № 756/620/16-ц.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України

№ 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 січня 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року передано до створеного Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2018 року відкрито провадження за поданою заявою про перегляд судових рішень у справі, витребувано матеріали справи з Березівського районного суду Одеської області.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року справу призначено до розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд зробив висновок, що у задоволенні заяви про перегляд судового рішення необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_3 є батьком відповідача ОСОБА_4, має призначену другу групу інвалідності, на час розгляду справи перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Березівському районі Одеської області й отримує державну соціальну допомогу у розмірі 1 324, 90 грн.

Позивач також має повнолітнього та працездатного сина, який проживає в Федеративній Республіці Німеччині.

Відповідач ОСОБА_4 офіційно працює, має дохід, що у середньому складає 4 815, 00 грн на місяць, на її утриманні перебуває хвора мати та двоє неповнолітніх дітей, які також потребують матеріальної допомоги. Чоловік відповідача перебуває на обліку в центрі зайнятості як безробітний. Інші доходи у сім'ї відповідача відсутні. На кожного члена її сім'ї припадає у середньому по 1 200, 00 грн доходу.

Пред'являючи позов до дочки, ОСОБА_3 посилався на те, що через похилий вік та незадовільний стан здоров'я він потребує постійної матеріальної допомоги.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 19 липня 2017 року у справі № 756/620/16-ц суд зазначив, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги належить брати факти отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Потреба у матеріальній допомозі означає брак коштів, необхідних для підтримки нормальної життєдіяльності особи. Встановивши, що позивач є непрацездатним і потребує матеріальної допомоги, оскільки розмір його пенсії був меншим за розмір прожиткового мінімуму, не був позбавлений батьківських прав відносно відповідача, суд першої інстанції враховував похилий вік позивача та його стан здоров'я, матеріальне становище сторін та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач, який є сином позивача, зобов'язаний утримувати батька, який потребує матеріальної допомоги.

Порівняння змісту зазначеного судового рішення зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними фактичними обставинами неоднаково застосував одні й ті самі норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника також на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року у справі № 755/16628/15-ц, яка не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки цією ухвалою суд направив справу у частині вирішення позову про стягнення аліментів на користь непрацездатної матері на новий розгляд внаслідок неповного з'ясування обставин, а також нездійснення належного дослідження доказів, що мали суттєве значення для правильного вирішення спору.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року у справі № 331/5666/16-ц суд, відхиляючи касаційну скаргу та залишаючи без змін рішення апеляційного суду, яким залишено без змін рішення суду першої інстанції, виходив з того, що обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх непрацездатних батьків виникає за наявності сукупності двох обставин: непрацездатності батька (матері), а також потреби в матеріальній допомозі. Встановивши наявність цих обставин, суд вважав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення аліментів з відповідача на утримання непрацездатного батька. При цьому суд апеляційної інстанції погодився з визначеним судом першої інстанції розміром стягнутих аліментів у 300, 00 грн на місяць, відхиливши доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він офіційно не працює, має заборгованість за кредитом, а батько має неофіційні доходи, крім того батько про нього в дитинстві не піклувався. Дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку згідно з вимогами статей 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, врахувавши матеріальне та сімейне становище сторін справи, непрацездатний стан батька заявника та його потребу у лікуванні, відповідно, в матеріальній допомозі, зважаючи на передбачений законом обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі дійшов висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року у справі

№ 263/8171/15-ц суд зазначив, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що зазначене право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі й не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов'язку утримувати матір, батька та обов'язку брати участь у додаткових витратах можливі лише за тих умов, коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов'язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України. За обставинами зазначеної справи суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що позивач є непрацездатною особою, має розмір пенсії, який перевищує розмір прожиткового мінімуму, та врахувавши відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 204 СК України, для звільнення дітей від обов'язку утримувати свого батька, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача аліментів у розмірі 1/12 частини з усіх видів їх заробітку. При визначенні розміру аліментів судами був врахований майновий стан відповідачів.

Аналіз змісту зазначених судових рішень суду касаційної інстанції та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, дає підстави для висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Разом з тим, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах, Верховний Суд керується такими положеннями закону.

Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов'язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов'язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадувана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

При цьому відповідно до частини першої статті 10 СК України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

За положеннями частин другої-четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, застосовуючи положення наведеного правила до правовідносин, що врегульовані статтею 202 СК України, Верховний Суд зробив висновок, що право на утримання повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» визначено на 2016 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2016 року - 1 074, 00 грн, з 01 травня - 1 130, 00 грн, з 01 грудня - 1 247, 00 грн.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, розмір пенсії позивача як інваліда другої групи станом на грудень 2015 року становив 1 324, 90 грн, що є більшою сумою за встановлений законом прожитковий мінімум.

Ураховуючи встановлені обставини, суд касаційної інстанції у справі, яка переглядається, обґрунтовано погодився з висновками суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів на його утримання як непрацездатного батька.

Верховний Суд встановив факт неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права, втім норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно, ухвалені рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій є законними та обґрунтованими, тому заява ОСОБА_3 про перегляд рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року задоволенню не підлягає.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик