Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 643/3258/14-ц

провадження № 61-22681св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач - ОСОБА_1,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє представник ОСОБА_2, на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2014 року у складі судді Зінченко Ю. Є. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Малінської С. М., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 19 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір кредиту на споживчі цілі, відповідно до якого, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 31 серпня 2006 року та додаткової угоди № 1 від 31 липня 2008 року, кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 120 000 грн зі сплатою 21 % річних за користування кредитними коштами з щомісячним погашенням основної заборгованості з 10 травня 2006 року по 10 вересня 2006 року по 833,33 грн, а з 10 вересня 2006 року по 1 005,74 грн та кінцевим терміном погашення кредиту до 10 квітня 2016 року.

У зв'язку з порушенням зобов'язань ОСОБА_1 за цим договором станом на 22 липня 2013 року утворилася заборгованість в розмірі 163 944,99 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 86 759,70 грн; заборгованість за простроченими відсотками 61 650,94 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 7157,73 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 7 790,56 грн; інфляційні витрати за кредитом 281,14 грн; інфляційні витрати за відсотками 304,91 грн.

В порядку досудового врегулювання спорів позивач на адресу відповідача направив повідомлення про порушення основного зобов'язання з вимогою щодо погашення заборгованості за договором кредиту, яка у добровільному порядку погашена не була.

На підставі викладеного ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2006 року та додатковими угодами № 1 від 31 серпня 2006 року та № 1 від 31 липня 2008 року в розмірі 163 944,99 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом 86 759,70 грн; заборгованості за простроченими відсотками 61 650,94 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту 7 157,73 грн; пені за несвоєчасне повернення відсотків 7 790,56 грн; інфляційних витрат за кредитом 281,14 грн; інфляційних витрат за відсотками 304,91 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 19 квітня 2006 року та додатковими угодами № 1 від 31 серпня 2006 року та № 1 від 31 липня 2008 року в розмірі 163 944,99 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом 86 759,70 грн, з яких: сума строкового кредиту 33 190,26 грн, сума простроченого кредиту 53 569,44 грн; заборгованості за простроченими відсотками 61 650,94 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту 7 157,73 грн; пені за несвоєчасне повернення відсотків 7 790,56 грн; інфляційних витрат за кредитом 281,14 грн; інфляційних витрат за відсотками 304,91 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник не виконала взяті на себе зобов'язання за умовами кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню на користь ПАТ «Укрсоцбанк».

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2014 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відсутні докази належного виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договором, сума заборгованості відповідача підтверджується розрахунком заборгованості, який наданий суду та ніким не спростований. При цьому зазначив, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати клопотання про застосування строку позовної давності на стадії апеляційного перегляду (стаття 303 ЦПК України).

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якої діє представник ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, оскільки відповідач не була повідомлена належним чином про розгляд справи; неповно з'ясували обставини справи, що унеможливило застосування вимог закону щодо строків позовної давності у відповідності до статті 261 ЦК України, 12 серпня 2008 року почався сплив позовної давності, трирічний строк позовної давності сплив 12 серпня 2011 року, проте до суду банк звернувся лише в березні 2014 року.

У травні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому, зазначало, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Доводи касаційної скарги про те, що розгляд справи відбувся без участі відповідачки, у зв'язку із чим вона не змогла заявити клопотання про застосування строку позовної давності, були предметом розгляду апеляційного суду та цим доводам було надано належну правову оцінку.

14 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Апеляційним судом встановлено, що 19 квітня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту на споживчі цілі, відповідно до якого, з урахуванням додаткової угоди № 1 від 31 серпня 2006 року та додаткової угоди № 1 від 31 липня 2008 року, кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 120 000 грн зі сплатою 21 % річних за користування кредитними коштами з щомісячним погашенням основної заборгованості з 10 травня 2006 року до 10 вересня 2006 року по 833,33 грн, а з 10 вересня 2006 року по 1 005,74 грн та кінцевим терміном погашення кредиту до 10 квітня 2016 року.

Позичальник своє зобов'язання за цим кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 22 липня 2013 року виникла заборгованість в загальному розмірі 163 944,99 грн, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 86 759,70 грн; заборгованість за простроченими відсотками 61 650,94 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 7157,73 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 7 790,56 грн; інфляційні витрати за кредитом 281,14 грн; інфляційні витрати за відсотками 304,91 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Судом першої інстанції у справі ухвалено заочне рішення.

У заяві про перегляд заочного рішення суду першої інстанції відповідач посилалася на неналежність її повідомлення про час і місце розгляду справи судом та неможливість у зв'язку з цим заявити про пропуск банком строку позовної давності за вимогами про стягнення боргу.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 31 січня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 травня 2014 року залишено без задоволення.

ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Повідомлення про вручення поштового відправлення, яким суд першої інстанції обґрунтовує належність повідомлення ОСОБА_1 про судове засідання 15 квітня 2014 року (а. с. 38), та про судове засідання 22 квітня 2014 року (а. с. 44) не містять ні підпису відповідача про його отримання, ні причини повернення цього повідомлення до суду без вручення.

Таким чином, суд першої інстанції, не взяв до уваги вимоги частини п'ятої статті 74 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, чим порушив норми процесуального права.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-59цс18.

Відтак, суд апеляційної інстанції, посилаючись на межі апеляційного перегляду, помилково не взяв до уваги доводи відповідача, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам закону, тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє представник ОСОБА_2, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська