Провадження № 2/761/2869/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Рибака М.А.

за участю секретаря Малашевського О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський», третя особа: Національний банк України про стягнення коштів у зв'язку із невиконанням договірних зобов'язань, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» (далі по тексту - відповідач-1) та Публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський» (далі по тексту - відповідач-2), третя особа: Національний банк України про стягнення коштів у зв'язку із невиконанням договірних зобов'язань.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем-1 на території Київського відділення № 4 ПАТ «Банк Михайлівський» було укладено договори № 980-005-000230340 та № 980-005-000230354 від 28.04.2016 року.

28.04.2018 року позивачем з її рахунку НОМЕР_2 в ПАТ «Банк Михайлівський» платіжним дорученням № 7036199 було сплачено 39000,00 грн. на рахунок ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр».

26.10.2016 року, у зв'язку із закінченням строку користування відповідачем-1 коштами позивача, згідно з умовами договору № 980-005-000230354, останній зобов'язаний був повернути кошти позивачу в сумі 145000,00 грн. позичених коштів та сплатити їй проценти за користування коштами в розмірі 33,54 % річних, чого ним зроблено не було.

Окрім того, 27.10.2016 року у зв'язку із закінченням строку користування відповідачем-1 коштами позивача, згідно з умовами договору № 980-005-000230340, останній зобов'язаний був повернути кошти позивачу в сумі 39000,00 грн. позичених коштів та сплатити їй проценти за користування коштами в розмірі 31,68 % річних, чого ним також зроблено не було.

Загальна сума коштів, яка підлягала поверненню позивачу склала 214110,20 грн., з яких: 184000,00 грн. позичених коштів, а також 30110,20 грн. процентів за користування коштами.

На звернення позивача до відповідача-1 жодних відповідей вона не отримала.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача-1 на її користь суму коштів в розмірі 214110,20 грн. та зобов'язати відповідача-2 включити до списку та виплатити позивачу кошти в сумі 214110,20 грн., які за договором знаходяться на банківських рахунках відповідача-2.

Ухвалою суду від 18.09.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 19.12.2017 року.

19.12.2017 року від представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Також 19.12.2017 року представником Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» було надано відзив на позовну заяву, в якому він позов не знав та заперечував проти його задоволення. При цьому зазначав, що відповідно до умов укладених між позивачем та відповідачем-1 договорів позички, останнім 19.05.2016 року було перераховано на рахунок позивача 39000,00 грн. та 145000,00 грн. сум основного зобов'язання та 543,32 грн. і 2139,32 грн. процентів. Також, з 23.05.2016 року в ПАТ «Банк Михайлівський» запроваджено тимчасову адміністрацію, а з 13.07.2016 року розпочато процедуру ліквідації банку. Проте, позивач не є вкладником банку, або прирівняною до нього особою, а також фінансові операції, пов'язані із перерахуванням коштів позивачу визнано нікчемними, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

10.05.2018 року від представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

14.05.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив позивача, в якому вона зазначала, що із наданого відповідачем-1 відзиву їй стало відомо про дії та факти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про якій їй раніше офіційно нічого не повідомлялось, що свідчить про законність її вимог.

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, законом було визначено певний перелік процесуальних дій, які суд може вирішити лише в підготовчому судовому засіданні, але таке засідання у справі не призначалось, оскільки провадження у справі було відкрито до набрання чинності 15.12.2017 року змін до Цивільного процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 15.05.2018 року суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, постановив ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання, про проведення судового засідання як підготовчого.

Ухвалою суду від 15.05.2018 року було відмовлено в задоволенні клопотання Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» про закриття провадження у справі.

Також ухвалою суду від 15.05.2018 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду справи по суті.

В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали та просили суд про його задоволення в первісній редакції. Після роз'яснення судом положень статті 49 ЦПК України, заяв про зміну предмету позову не подавали, відповідних клопотань не заявляли.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного.

Судом встановлено, що 28.04.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ІНВЕСТИЦІЙНО-РОЗРАХУНКОВИЙ ЦЕНТР» було укладено договір № 980-000230354, за умовами якого позивач передала відповідачу-1 у власність грошові кошти в сумі 145000,00 грн. на строк користування не більше 181 дня під 33,54 % річних, що складає 27 % річних після утримання податку з таких процентів. Відповідач-1 зобов'язався повертати кошти позивачу на рахунок позивача в ПАТ «Банк Михайлівський» (а.с. 6).

Також, 28.04.2018 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено договір № 980-005-000230340, за умовами якого позивач передала відповідачу-1 у власність грошові кошти в сумі 39000,00 грн. на строк користування не більше 182 днів під 31,68 % річних, що складає 25.5 % річних після утримання податку з таких процентів. Відповідач-1 зобов'язався повертати кошти позивачу на рахунок позивача в ПАТ «Банк Михайлівський» (а.с. 7).

Перерахування коштів позивачем відповідачу-1 підтверджується платіжними дорученнями, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 8).

11.05.2017 року позивач звернулась до відповідача-1 із досудовою вимогою про повернення коштів, відповіді на яку не отримала (а.с. 10).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Положеннями частини 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із матеріалів справи вбачається, що кошти за договорами позики, разом із нарахованими процентами були повернуті позивачу на рахунки в ПАТ «Банк Михайлівський» в розмірі 39000,00 грн., 145000,00 грн., 543,49 грн. та 2139,32 грн., що підтверджується випискою по рахункам позивача в ПАТ «Банк Михайлівський» (а.с. 49, 50).

З огляду на вказане вбачається, що відповдічем-1 було виконано свої зобов'язання перед позивачем за укладеними договорами.

Доказів розрахунку процентів за користування коштами саме в сумі 30110,20 грн. позивачем суду не надано.

Оскільки відповідачем-1 були сплачені кошти на рахунок позивача в ПАТ «Банк Михайлівський», як це передбачено умовами договору, до подання позову до суду, то підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Щодо вимог до в ПАТ «Банк Михайлівський», суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що на підставі рішення Національного банку України від 23.05.2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 23.05.2016 року № 812 «Про затвердження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора», яким розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку, шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 23.05.2016 року до 22.06.2016 року.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України № 124-рш від 12.07.2016 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 1213 від 12.07.2016 року, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» з 13.07.2016 року по 12.07.2018 року включно, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» ОСОБА_4 строком на два роки з 13.07.2016 року по 12.07.2018 року.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 265 від 24.01.2017 року делеговані повноваження уповноваженої особи Фонду ОСОБА_5 з 25.01.2017 року визначені статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Уповноваженою особою на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі статей 215, 216 ЦК України та статті 37, пунктів 7-9 частини 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» переказ коштів (транзакція) від 19.05.2016 року в сумі 186682,81 грн. на рахунок ОСОБА_1 було визнано нікчемним правочином (а.с. 50, 51, 53, 54).

Позивачем наказ Уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» від 01.06.2016 року № 42/2 не оскаржено у встановленому порядку.

Слід зазначити, що процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з ч. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

За таких обставин, у спорах, пов'язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час введення тимчасової адміністрації не застосовується: примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, нарахування неустойки (штрафів,пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не нараховується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку, зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може привести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим Законом, нарахування відсотків за зобов'язаннями банку перед кредиторами.

Відповідно до ч.2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Так, частинами 4 та 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що уповноважена особа Фонду в семиденний строк з дати прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку розміщує оголошення, що містить відомості про ліквідацію банку відповідно до частини третьої цієї статті, в усіх приміщеннях банку, в яких здійснюється обслуговування клієнтів.

Протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Положеннями ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено черговість, у якій кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, кошти, отримані під час виконання уповноваженою особою Фонду заходів, спрямовуються у визначеній чинним законодавством черговості. Задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку, Законом не передбачено.

Доказів того, що позивач у встановленому порядку протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду заявила уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку, суду не надано.

Також, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15: «Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Суд ці положення Закону не врахував, не звернув уваги на те, що з 3 березня 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення ПАТ «Дельта Банк» з ринку. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (7 квітня 2015 року) у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Окрім того, Правова позиція Верховного Суду України у справі за № 6-1123 цс16 встановлює, що: Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Окрім того, позивачем також не вказано до якого саме списку її слід включити та позовні вимоги заявлено не до уповноваженої особи Фонду, а до самого банку.

Враховуючи те, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом стягнення з відповідача-2 суми коштів порушує порядок здійснення ліквідаційної процедури та суперечить положенням Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» та Публічного акціонерного товариства «Банк «Михайлівський», третя особа: Національний банк України про стягнення коштів у зв'язку із невиконанням договірних зобов'язань - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1: АДРЕСА_1, п/б, РНОКПП: НОМЕР_1.

товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр»: 29013, місто Хмельницький, вулиця Кам'янецька, 82, офіс 2, .

Публічне акціонерне товариство «Банк «Михайлівський»: 01601, м. Київ, вул. Прорізна, 8, .

Національний банк України: 01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9.

СУДДЯ М.А. РИБАК

Повний текст рішення складено: 16.10.2018 року.