22.06.2018 Єдиний унікальний номер 205/1465/18
Провадження № 2/205/1592/2018
22 червня 2018 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Приходченко О.С.
при секретарі Король Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, -
ОСОБА_1 2 березня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Єврокар Україна» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів.
Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 7 березня 2018 року позовну заяву було прийнято до провадження суду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 травня 2018 року підготовче засідання по справі було закрито та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2018 року було вирішено питання про заочний розгляд справи.
Позивач у своєму позові посилався на те, що за попередньою домовленістю відповідач зобовязався продати автомобіль марки DAEWO MATIZ за 145 560 гривень, а позивач мала сплатити комісію за організацію договору на суму 30 000 гривень та аванс, який мав бути обумовлений договором, після сплати якого автомобіль мав бути переданий позивачу на третій день після сплати комісії. Однак, після підписання договору ОСОБА_1 детально ознайомившись з умовами договору зрозуміла, що вони не відповідають тим умовам, які було розяснено відповідачем перед його укладанням. В договорі фінансового лізингу № 2309 від 5 травня 2017 року було зазначено, що відповідач бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу, а саме: легковий автомобіль Great wall M4 COMFORT 1,5 л. бензин, 5 м/т. 4х2 вартістю 11 156,6 доларів США, що за курсом долара США до української гривні на фактичну дату укладання договору становить 295 650 гривень. Згідно п. 10.3 договору розмір сплати лізингових періодичних щомісячних платежів становить 257,21 доларів США, що згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на фактичну дату укладання договору становить 6 816 гривень. Відповідач зобовязувався передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором. 12 травня 2017 року позивачем було перераховано 46 000 гривень авансового платежу, відповідно наданого рахунку на підставі умов договору № 2309 від 5 травня 2017 року. 29 травня 2017 року позивач звернулася до ТОВ «Євракар Україна» з письмовою заявою про повернення сплачених коштів в сумі 76 000 гривень. 17 липня 2017 позивач отримала відповідь від відповідача, про те що необхідно звернутися з заявою про розірвання договору. Після звернення з письмовою заявою до ТОВ «Єврокар Україна» 21 серпня 2017 року, позивачу було перераховано лише 37 148 гривень. Позивач у своєму позові просила суд визнати договір фінансового лізингу № 2309 від 5 травня 2017 року, укладений між нею та ТОВ «Єврокар Україна», недійсними, стягнути з відповідача сплачені на його рахунок кошти у розмірі 38 852 гривні. У своїй заяві до суду позивач просила справу розглядати за її відсутності, ухваливши заочне рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідач ТОВ «Єврокар Україна» був належним чином в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, повідомлений про час та місце слухання справи, свого представника у судове засідання не направив. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з'явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав.
Судом встановлено, що 5 травня 2017 року між ТОВ «Євракар Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу № 2309, згідно умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування позивача автомобіль Great wall M4 COMFORT, а позивач зобов'язалася прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені даним договором платежі (а.с. 7-21).
У п. 8.2, п. 9.1., 9.2, 9.7 договору зазначено, що вартість предмета лізингу погоджено сторонами у розмірі 11 156,6 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до української гривні на дату укладення договору становить 295 650 гривень; авансовий платіж визначено в розмірі 23% вартості предмета лізингу, комісія за організацію договору встановлена у розмірі 10 % вартості предмета лізингу, комісія за передачу 3% вартості предмета лізингу.
Згідно п. 10.3 договору на момент укладання даного Договору попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 257,21 доларів США, згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладення даного Договору, що відповідно становить 6 816 гривень 06 коп.
Пунктами 3.1.1., 3.3.1., 3.3.3. договору встановлено, що лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного договору та інших письмових домовленостей між сторонами. До отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку передбаченим договором, сплатити передбачені даним договором платежі; у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору.
Відповідно до п. 1.7. ст. 1 договору фінансового лізингу предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору.
Згідно з п. 12.1 договору фінансового лізингу передбачено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в. п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.
На виконання умов договору фінансового лізингу 12 травня 2017 року ОСОБА_1 на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» було сплачено авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу № 2309 від 5 травня 2017 року в розмірі 46 000 гривень та комісію за організацію по договору фінансового лізингу в розмірі 30 000 гривень (а.с. 23-24).
Однак, відповідач взяті на себе зобовязання не виконав.
Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.
В ч. 1 ст. 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.
Відповідно до вимог ч. 1 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.
За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно ч.ч. 1, 2, 3 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, «Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним».
Згідно вимог ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст. 799 ЦК не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Враховуючи те, що договір фінансового лізингу, укладений між юридичною особою, якою являється відповідач, і фізичною особою, позивачем, нотаріально не посвідчений, тому суд вважає, що вказаний правочин є недійсним (нікчемним), і в силу ч. 2 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачені позивачем кошти за нікчемним договором.
Крім того, як зазначила позивач за попередньою домовленістю з відповідачем, який зобовязався продати автомобіль марки DAEWO MATIZ, при укладанні спірного договору фінансового лізингу було надано інший автомобіль марки Great wall M4 COMFORT, що було зясовано вже після підписання договору.
Відповідно до договору № 2307 від 5 травня 2017 року ОСОБА_1 просила надати транспортний засіб марки DAEWO MATIZ (а.с. 22).
У звязку з викладеним, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню, а договір фінансового лізингу від 5 травня 2017 року № 2309, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна», підлягає визнанню недійсним, крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 38 852 гривні.
На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позивач при поданні позову до суду була звільнена від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 409 гривень 60 коп.
На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 23, ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 1, 2 ст. 216 ЦК України, ч. 1 ст. 133, ч. 6 ст. 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 259, 263-265, ч. 4 ст. 268, ч. 1 ст. 280, ст. ст. 281, 282 ЦПК України, суд
Позовні вимоги задовольнити.
Відповідачем може бути подано заяву про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення позивачем може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.
Суддя: О.С. Приходченко