Справа № 530/1090/18
Номер провадження 2/530/795/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2018 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., секретаря Бедюх Н.І., розглянувши в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3 до Загрунівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: 38122, Полтавська область, Зіньківський район, село Загрунівка, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Загрунівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права власності.

В судове засідання позивачі, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 не з»явилися, але направили до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності та підтримання позовних вимог.

Представник відповідача, Загрунівської ради Зіньківського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі і просить розгляд справи провести без його участі.

Третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області належним чином повідомлена.

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтвердили факт проживання, ОСОБА_7, померлого 28 липня 2008 року з ОСОБА_8, померлою 26 червня 1999 року, однією сімєю.

Суд вирішив за можливе розглядати справу у відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України.

На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, суд ухвалює рішення за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна зі сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цивільного процесуального кодексу України.

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України: Позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини, враховуючи місцезнаходження, позов предявляється за правилами виключної підсудності до Зіньківського районного суду Полтавської області за місцем знаходження земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою... .

Як передбачено нормою ст. 3 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 12 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об»єктивність і неупередженість: керує ходом судового процессу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процессу їхні процесуальні права та обов»язки, неслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процессу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процессу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків.

Відповідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі докозам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до п. 11 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до ст. ст. 1217, 1218, ЦК України спадщина здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1, ч.5. ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину, яка незалежно від часу прийняття належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно з ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленуму Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Судом встановлено що, 21 травня 1956 року народилася ОСОБА_1 (дівоче прізвище Гришко, надалі по тексту ОСОБА_1) ОСОБА_9. Свідоцтво про народження ЯЭ № 213083 видане 10 червня 1956 року Загрунівською сільською радою Зіньківського району, Полтавської області про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за № 9.

09 серпня 1958 року народилася ОСОБА_2 (дівоче прізвище Гришко, надалі по тексту ОСОБА_2) ОСОБА_10. Свідоцтво про народження І-ЯР № 468188 видане 26 серпня 1958 року Загрунівською сільською радою Зіньківського району, Полтавської області про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за № 24.

5 червня 1961 року народилася ОСОБА_3 (дівоче прізвище Гришко, надалі по тексту ОСОБА_3) ОСОБА_11. Свідоцтво про народження ІІІ-УР № 033957 видане 26 червня 1961 року Загрунівською сільською радою Зіньківського району, Полтавської області про що в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис за № 12.

В свідоцтві про народження батьками ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 записані ОСОБА_7 та ОСОБА_12.

Родина ОСОБА_7 проживала в ІНФОРМАЦІЯ_4. Поряд з господарством ОСОБА_7 в селі Романівка Зіньківського району Полтавської області проживала у власному господарстві ОСОБА_8.

Згідно заповіту від 09 травня 1997 року ОСОБА_8 на випадок смерті зробила заповітне розпорядження, яким всі свої заощадження, заповіла ОСОБА_7.

30.08.1996 року ОСОБА_8 отримала, відповідно розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації від 02 серпня 1996 року № 323, сертифікат на право на земельну частку (пай), згідно якого їй належить право на земельну ділянку розміром 5,11 в умовних кадастрових гектарах, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ПЛ № 0041929, який зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 10.10.1996 року за № 479.

ОСОБА_8, була одинокою жінкою, дітей не мала, часто хворіла, потребувала догляду у звязку зі станом здоровя та віком, спілкуватися і контактувати з іншими людьми їй було складно, спілкувалася лише з родиною ОСОБА_7 та довірливо до них відносилася. Приблизно з 1988 року і до дня смерті ОСОБА_8, ОСОБА_7 проживав з нею однією сімєю. За час спільного проживання вони вели спільне господарство, обробляли присадибну ділянку, придбавали необхідні речі для життєдіяльності, спільно харчувалися, ОСОБА_7 піклувався про стан здоровя ОСОБА_8 купуючи необхідні медикаменти. Спільно використовували грошові кошти та отримані доходи від спільного господарства.

26 червня 1999 року у віці 89 років померла ОСОБА_8, що підтверджується довідкою Загрунівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області №02-32/133.

Родина ОСОБА_7 за власні кошти провела поховання ОСОБА_8 та влаштували поминальні обіди. ОСОБА_7 фактично прийняв спадщину після померлої ОСОБА_8, сплачував необхідні платежі, користувався майном померлої.

28 липня 2008 року у віці 78 років помер ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ № 099387, видане виконавчим комітетом Кирило-Ганнівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, про що в книзі реєстрації смертей 28 липня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 16.

Спадкова справа № 19/2009 на майно померлого 28 липня 2008 року ОСОБА_7 заведена державним нотаріусом Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області на підставі заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3. 5 березня 2014 року у віці 78 років померла ОСОБА_12, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ № 261688, видане виконавчим комітетом Гоголівської селищної ради Великобагачанського району Полтавської області, про що 06 березня 2014 року складено відповідний актовий запис №11.

Спадкова справа на майно померлої 06 березня 2014 року ОСОБА_12, заведена державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори за № 39/2014 на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини.

На день смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_12 були зареєстровані ІНФОРМАЦІЯ_5.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 є спадкоємцями за заповітом померлих ОСОБА_7 та ОСОБА_12.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 фактично прийняли спадщину після померлих ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_12 сплачували необхідні платежі, користуються майном померлих.

10 червня 2009 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно ОСОБА_7, видане державним нотаріусом Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області серії ВМЕ № 099132.

18 березня 2015 року ОСОБА_1, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно ОСОБА_12, видане державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області серії НАК № 987856.

Факт сумісного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_7, ведення ними спільного господарства можуть підтвердити їх сусіди та працівники Загрунівської сільської ради.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, до спадкової маси якої входить: земельна ділянка розміром 5,11 в умовних кадастрових гектарах, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ПЛ № 0041929, виданим відповідно розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації від 02 серпня 1996 року № 323, який зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 10.10.1996 року за №479.

Встановлення факту проживання з ОСОБА_8 однією сімєю необхідне ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для визнання права власності на земельну ділянку, яка належала померлій на праві приватної власності в звязку з тим, що нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з наступних підстав.

Відповідно до п.2.1 глави 3 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 (далі - Порядок), заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Нотаріус має перевірити, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать вимогам законодавства.

У заповіті посвідченому 09 травня 1997 року Загрунівською сільською радою Зіньківського району Полтавської області, за реєстровим № 28 ОСОБА_8 заповідала грошові заощадження ОСОБА_7, земельна ж частка (пай) вищевказаним заповітом не охоплена, видати свідоцтво про право на спадщину за законом заявникам також немає змоги, оскільки вони не є родичами за законом.

Неоднозначність відтворення в заповіті волі заповідача щодо долі спадщини може зумовлена неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобовязальних, спадкових відносин.

Також у заповіті є певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача щодо долі спадщини.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості зясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Метою тлумачення заповіту є забезпечення найбільш повного здійснення волі заповідача. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене лише після відкриття спадщини, тобто у звязку зі смертю заповідача або оголошення його померлим. Саме тому при тлумаченні заповіту не діє загальне правило про тлумачення правочину його стороною, закріплене в ст.213 ЦК України, а діє спеціальне правило, закріплене в ст.1256 ЦК України, згідно з яким тлумачення заповіту здійснюється спадкоємцями, а в разі спору між ними - судом.

Відповідно до ст. 125 ЗК право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч.9 ст. 79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка може бути об"єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ч.10 цієї статті Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Ч. 4 цієї статті - земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформаваними незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності).

Відповідно до ст. 316 ЦК України "правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею..."..

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_13 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Визнання за позивачами права на земельну ділянку не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Відповідно до змін у ЦПК від 03.10.2017 року вказано, що новий цивільний процесуальний кодекс вводиться в дію з 15.12.2017 року.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, із врахуванням визнання відповідачем позову, що не порушує прав та інтересів інших осіб, є підстави для часткового задоволення позову.

За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Позивачі поклали судові витрати на себе.

Суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та керуючись ч. 4 ст. 3, ч.3 ст.19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень", ст.16, ст. 328, 376, 392 Цивільного кодексу України1,2,4,7, 8,12,13,19, 30, 228-229, 258, 263-268 ЦПК , ЗУ "Про судовий збір" суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3 до Загрунівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, юридична адреса: 38122, Полтавська область, Зіньківський район, село Загрунівка, третя особа без самостійних вимог: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права власності- задоволити частково.

Встановити факт проживання, ОСОБА_7, померлого 28 липня 2008 року з ОСОБА_8, померлою 26 червня 1999 року, однією сімєю.

Визнати за Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, ІПН НОМЕР_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_7, що мешкає за адресою: село Кирило-Ганнівка Зіньківського району Полтавської області право на право на 1/3 частину земельної ділянки розміром 5,11 в умовних кадастрових гектарах, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ПЛ № 0041929, виданим відповідно розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації від 02 серпня 1996 року № 323, який зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 10.10.1996 року за № 479, ОСОБА_8, померлій 26 червня 1999 року.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, ІПН НОМЕР_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_7, що мешкає за адресою: вулиця Шевченка, 13 в селищі Гоголеве Великобагачанського району Полтавської області право на право на 1/3 частину земельної ділянки розміром 5,11 в умовних кадастрових гектарах, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ПЛ № 0041929, виданим відповідно розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації від 02 серпня 1996 року № 323, який зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 10.10.1996 року за № 479, ОСОБА_8, померлій 26 червня 1999 року.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_9, ЛІН НОМЕР_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_7, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 право на право на 1/3 частину земельної ділянки розміром 5,11 в умовних кадастрових гектарах, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ПЛ № 0041929, виданим відповідно розпорядження голови Зіньківської районної державної адміністрації від 02 серпня 1996 року № 323, який зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 10.10.1996 року за № 479, ОСОБА_8, померлій 26 червня 1999 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Зіньківський районний суд Полтавської області в 30 денний строк з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського районного суду

Полтавської області ОСОБА_14

Секретар : Н.І.Бедюх