Постанова

Іменем України

05 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 333/6783/15-ц

провадження № 61-21329св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Фунжий О. А. від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі суддів: Дзярука М. П., Крилової О. В., Трофимової Д. А. від 23 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У вересні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_2, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні заяви мотивовані тим, що 22 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в сумі

35 тис. доларів США зі сплатою 11,9 % річних із терміном повернення грошових коштів до 22 серпня 2038 року.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором 22 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, на підставі якого остання передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором також забезпечено порукою ОСОБА_3 за договором поруки від 22 серпня 2008 року, укладеним між ним і ВАТ «Сведбанк».

Додатковими договорами від 28 липня 2009 року сторони змінили процентну ставку за відповідні періоди строку дії договору та узгодили підвищення процентної ставки за порушення позичальником виконання зобов'язань за кредитним договором.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким відступлено права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема за вказаним кредитним договором.

ОСОБА_2 обов'язки за кредитним договором не виконувала, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість на суму 794 тис. 707 грн 08 коп., у тому числі: 742 тис. 21 грн 92 коп. - за кредитом, 52 тис. 685 грн 16 коп. - за процентами за користування кредитом.

З огляду на викладене ПАТ «Дельта Банк» просив суд стягнути з поручителя ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором у зазначеній сумі, в рахунок погашення вказаної заборгованості - звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на зазначену квартиру, передану ОСОБА_2 в іпотеку ПАТ «Дельта Банк» на забезпечення виконання укладеного нею зазначеного кредитного договору.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2016 року в задоволенні позовів ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовів, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Дельта Банк» не надало належних доказів на підтвердження наявності заборгованості за вказаним кредитним договором, тому відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 виконала лист-вимогу про погашення поточної заборгованості в передбачений 30-денний строк, а тому в ПАТ «Дельта Банк» відсутні підстави для стягнення боргу з поручителя. Крім того, заявляючи вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на зазначену квартиру, ПАТ «Дельта Банк» обрало неналежний спосіб захисту порушених прав.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію

ПАТ «Дельта Банк просить скасувати судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що за законодавством не виключено можливості набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду і визнання права власності на предмет іпотеки повинно здійснюватись саме в судовому порядку. Крім того, станом на 15 грудня 2016 року існувала заборгованість за зазначеним кредитним договором у розмірі 39 тис. 96 доларів США 49 центів.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

10 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що 22 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 35 тис. доларів США зі сплатою 11,9 % річних з терміном повернення до 22 серпня 2038 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором цього ж дня між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ПАТ «Сведбанк» квартиру АДРЕСА_1.

Виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором також забезпечено порукою ОСОБА_3 за договором поруки від 22 серпня 2008 року, укладеним між ним і ВАТ «Сведбанк».

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, зокрема за вказаним кредитним договором.

Згідно з розрахунком ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за зазначеним кредитним договором станом на 28 липня 2015 року складала 794 тис. 707 грн 08 коп., з яких 742 тис. 21 грн 92 коп. - тіло кредиту, 52 тис. 685 грн 16 коп. - проценти за користування кредитом.

Відповідно до умов договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки як у судовому порядку, так і шляхом позасудового врегулювання. Положенням договору іпотеки передбачено, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку встановленому Законом України «Про іпотеку».

У пункті 11 договору іпотеки закріплено, що в разі неналежного виконання умов основного зобов'язання, допущенні прострочки та комісій іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки, при цьому надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень зобов'язань, у не менше ніж 30-денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання даної вимоги. Якщо протягом цього строку вимога залишається без задоволення, іпотекодержатель може здійснити таке звернення відповідно до умов цього договору.

Згідно з наданими ПАТ «Дельта Банк» листом-вимогою та досудовою вимогою від 26 серпня 2015 року банк повідомив ОСОБА_2 про наявність заборгованості за кредитним договором станом на 28 липня 2015 року в розмірі 2 тис. 286 доларів США 42 центи, і яку просив погасити протягом 30 днів. У разі непогашення в 30-денний строк боргу в розмірі 2 тис. 286 доларів США 42 центи, банк набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки або звернутися з вимогою дострокового погашення боргу. Вимоги щодо дострокового погашення всієї заборгованості лист-вимога та досудова вимога не містять.

Відповідно до наданого ОСОБА_2 меморіального ордеру від 18 вересня 2015 року вона погасила борг за кредитним договором в розмірі 3 тис. 50 доларів США. Згідно з довідкою тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» від 23 вересня 2015 року заборгованість за кредитним договором станом на 23 вересня 2015 року була відсутня.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, раніше набуте на законних підставах.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В іпотечному договорі від 22 серпня 2008 року міститься відповідне застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що вразі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що вразі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Отже, можна зробити такі висновки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Проте, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного й суперечливого висновку про те, що ПАТ «Дельта Банк» не довів наявність заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2008 року та обрав неналежний спосіб захисту права шляхом визнання право власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. При цьому не врахували, що висновок щодо правильності обрання позивачем способу захисту порушеного права та про відмову у задоволенні вимог у зв'язку з неправильним його обранням, заявленого до іпотекодавця, може бути зроблений судом лише за наявності встановлення такого порушення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю, та про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя, ПАТ «Дельта Банк» посилалось на те, що позичальник неодноразово допускав порушення умов зазначеного кредитного договору, строк дії якого сторони визначили до 22 серпня 2038 року й допустив прострочену заборгованість у розмірі 36 021 долари США 08 центи на яку просив звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю ОСОБА_2, та стягнути заборгованість за кредитним договором із поручителя ОСОБА_3

При цьому звертав увагу судів на те, що кошти, внесені ОСОБА_2 18 вересня 2015 року у розмірі 3 тис. 50 доларів США були лише частковим погашенням простроченої суми заборгованості за кредитом, який не погашений, строк його дії не змінений, оскільки вимоги про дострокове погашення всієї суми кредиту

ПАТ «Дельта Банк» не заявляв.

Проте, відмовляючи у задоволенні вимог про звернення стягнення на зазначений розмір заборгованості за кредитомшляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, визнавши неналежним цей спосіб судового захисту порушеного права та визнавши розмір заборгованості недоведеним, районний суд не послався на докази, які спростовують зазначений у позові ПАТ «Дельта Банк» розмір кредитної заборгованості, не навів мотивів прийнятого рішення. При цьому суд не перевірив доводів і доказів за вимогами ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості з поручителя, не зробив висновки щодо обґрунтованості вимог про наявність боргу, його розміру, й не навів мотив відхилення доводів за цим позовом.

Отже, висновок судів першої і апеляційної інстанції про те, що ПАТ «Дельта Банк» не довів наявність заборгованості за кредитним договором від 22 серпня 2008 року та обрав неналежний спосіб захисту права шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем є передчасним, ґрунтується на припущеннях, що заборонено законом.

З огляду на викладене суди, ухвалюючи судові рішення в справі, неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення районного та апеляційного судів не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та постановлені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк