ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року

м.Суми

Справа №585/331/18

Номер провадження 22-ц/788/1456/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

у присутності позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 червня 2018 року в складі судді Шульги В.О., ухваленого у м. Ромни, повний текст якого складений 25 червня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

29 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою № 15 по вул. Центральній, 5 в с. Рогинці Роменського району Сумської області. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником вказаної квартири, а відповідач є його племінником, який в цій квартирі був зареєстрований ще за життя матері позивача , проте не проживає в ній з 2013 року без поважних причин. Після набуття ним права власності на квартиру в порядку спадкування після смерті матері , відповідач в добровільному порядку не знявся з реєстрації чим створює йому перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. Таким чином, з підстав, передбачених ст.ст. 391, 405 ЦК України, просив позов задовольнити.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

З вказаним рішенням позивач не погодився, вважає його незаконним і необґрунтованим та, посилаючись на неповне з'ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивач обґрунтовує тим, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню виключно норми ЦК України, а відтак, відсутність відповідача понад один рік без поважних причин у належній позивачу квартирі є вказаною у ст. 405 ЦК України правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом та передбаченим ст. 391 ЦК України способом захисту порушених прав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі і додатково поданими доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09 жовтня 2017 року є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6 7).

Зазначена вище квартира належала матері позивача ОСОБА_3, яка померла 17 листопада 2014 року. За життя вона зареєструвала в квартирі як члена своєї сімї відповідача ОСОБА_2, тобто свого онука, який позивачу доводиться племінником.

З довідки Рогинської сільської ради №472 від 29 вересня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 хоча і зареєстрований у спірній квартирі, однак фактично в ній не проживає з 2013 року згідно акту від 29 вересня 2017 року (а.с. 8).

Відповідно до копії акту від 29 вересня 2017 року ОСОБА_2 дійсно зареєстрований у спірній квартирі, але не проживає в ній з 2013 року. За несплату вода, газ і електропостачання були відключені і опечатані (а.с. 9).

Згідно з довідкою Рогинської сільської ради від 01 лютого 2018 року №02-19/57 ОСОБА_2 дійсно зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі № 15, але не проживає в ній з 2014 року. Ця інформація надана на підставі запису в погосподарській книзі № 8, номер ОПО 0361-1 на 2016-2020 роки.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено обставин відсутності відповідача в його квартирі понад один рік без поважних причин, а складений комісією акт щодо відсутності відповідача у квартирі з 2013 року суд не взяв до уваги по причині відсутності у ньому дати його складання, даних щодо осіб які його підписали та правових підстав проведеної перевірки. Суд вважав, що оскільки позивач володіє квартирою з 09 жовтня 2017 року, тому вказаний акт не міг бути складений та виданий за зверненням позивача, який ще не був власником квартири. Також суд вказав на те, що в довідках сільської ради містяться різні дані щодо періоду відсутності відповідача за місцем реєстрації, а саме: у довідці від 29 вересня 2017 року вказано що він фактично не проживає з 2013 року, а в довідці від 01 лютого 2018 року не проживає з 2014 року. Крім того, позивач не довів, що в його квартирі є чи були речі відповідача. Окремо суд вказав, що позивач володіє квартирою з 09 жовтня 2017 року, однак до суду звернувся 29 січня 2018 року, тобто всього через три місяці з дня набуття права власності.

Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

За вищевикладених норм права вбачається, що положення ст.ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6 709цс16 від 16 листопада 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Таким чином, право членів сімї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є, тому з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Відповідач був членом сімї попереднього власника квартири матері позивача, яка померла 17 листопада 2014 року. За життя мати позивача встановила порядок користування належною їй квартирою, за яким її онук мав право проживати у квартирі, тому і був у ній зареєстрований.

Проте, після смерті ОСОБА_3 її син ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом став одноосібним власником квартири, а відповідач у розумінні вимог ч. 2 ст. 64 ЖК України та ст. 3 СК України вже не є членом сімї позивача, спільного господарства із заявником не веде і порядок користування квартирою між сторонами не узгоджено.

Отже , з припиненням права власності ОСОБА_3 на жиле приміщення член її сімї ОСОБА_2 також утратив право користування цим житлом.

Зазначені обставини та вимоги закону суд першої інстанції не врахував, не розмежував правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, а також між новим власником та членами сімї попереднього власника житла, у звязку з чим не зясував чи є відповідач членом сімї власника житла.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на ст.405 ЦК України , яка регулює правовідносини між власником житла та членами його сімї. В той же час, з позовної заяви та з пояснень даних позивачем у суді апеляційної інстанції вбачається, що відповідач ніколи не був членом сімї позивача в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України і постійно з ним не проживав і спільного господарства не вів, а тому посилання його на ст.405 ЦК України відповідно до якої член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік є помилковим .

Також суд першої інстанції залишив поза увагою, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказав, що відповідач не оплачує спожиті послуги з електро-, газо-, водопостачання, наслідком чого було відключення цих послуг.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач, як особа, що утратила право користування спірним жилим приміщенням , але продовжувала бути зареєстрованою в тому місці проживання і, тим самим ,чинила перешкоди новому власнику нерухомого майна стосовно користування житлом, тому порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення вказаних перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням.

Колегія суддів вважає зазначені обставини достатніми для висновку про наявність перешкод у користуванні позивачем своєю власністю, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, а його висновки не відповідають обставинам справи, тому вказане судове рішення необхідно скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Оскільки позов підлягає задоволенню, тому на підставі ст. 141 ч. 1; ч. 13 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір у сумі 704,80 грн в суді першої інстанції та 1057,20 грн за апеляційний перегляд рішення суду необхідно компенсувати йому за рахунок відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 3, 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 14 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1.

Усунути перешкоди для ОСОБА_1 щодо його прав власника у користуванні квартирою № 15 по вул. Центральній, 5 в с. Рогинці Роменського району Сумської області з боку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 шляхом визнання його втратившим право користування вказаним житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704,80 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1057,20 грн за апеляційний перегляд рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.І.Собина

Судді: С.Г.Хвостик

ОСОБА_4