Постанова

Іменем України

03 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 553/1449/16-ц

провадження № 61-13738св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Пікуля В.П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 08 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 10 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з порушенням зобов'язань ОСОБА_1 за цим договором станом на 29 лютого 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 32 047,69 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 10 000 грн; заборгованості по процентах за користування кредитом - 21 139,69 грн; заборгованості за пенею та комісією - 908 грн, яка у добровільному порядку погашена не була.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 08 липня 2005 року в сумі 32 047,69 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 10 000 грн; заборгованості по процентах за користування кредитом - 21 139,69 грн; заборгованості за пенею та комісією - 908 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10 червня 2016 року (у складі судді Чистик І. О.) позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 липня 2005 року в сумі 32 047,69 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 10 000 грн; заборгованості по процентах за користування кредитом - 21 139,69 грн; заборгованості за пенею та комісією - 908 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник не виконав взяті на себе зобов'язання за умовами кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вимогою про захист свого порушеного права на стягнення заборгованості з пропуском строку позовної давності, оскільки строк дії виданої відповідачу кредитної картки за договором від 08 липня 2005 року становив два роки та закінчився у липні 2007 року, проте банк звернувся до суду з цим позовом лише у березні 2016 року - після спливу трирічної позовної давності, про застосування якої представник відповідача заявив у запереченнях на позовну заяву.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що встановлений судами факт про звернення банку до суду з даним позовом у березні 2016 року не має юридичного значення для правильного вирішення цієї справи, оскільки ця дата перебуває в межах загальної позовної давності, яку слід обчислювати з наступного дня за останнім днем строку дії як первинно отриманої, так і перевипущеної картки від 09 липня 2013 року, яка була видана до раніше відкритого рахунку. Крім того, судами залишено поза увагою, що ОСОБА_1 здійснила поповнення карткового рахунку 30 травня 2013 року на суму 710 грн.

16 березня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 08 липня 2005 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк відкрив позичальнику картковий рахунок, видав кредитну картку Visa Classic Credit строком дії - два роки та надав кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії з кредитним лімітом на картці в сумі 10 000 грн, базовою процентною ставкою по кредитному ліміту - 3 % на місяць з розрахунку 360 днів у році, 30-денним пільговим періодом за ставкою 0,01 % річних, погашенням заборгованості по кредитному ліміту щомісячними платежами в розмірі 7 % від загальної суми заборгованості.

Відповідно до умов пункту 5.5 цього договору відповідач зобов'язалась погашати заборгованість по кредитному ліміту, процентах за його використання, перевитратах платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором, правилами користування платіжними картами та тарифами банку.

У зв'язку з неналежним виконанням боржником ОСОБА_1 своїх договірних зобов'язань станом на 29 лютого 2016 року утворилася заборгованість в розмірі 32 047,96 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 10 000 грн; заборгованості по процентах за користування кредитом - 21 139,69 грн; заборгованості за пенею та комісією - 908 грн.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (статті 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Установлено, що строк дії виданої відповідачу кредитної картки за договором від 08 липня 2005 року становив два роки та закінчився у липні 2007 року.

Разом з тим, своїм правом на позов ПАТ КБ «ПриватБанк» скористався лише у березні 2016 року - після спливу трирічного строку позовної давності, про застосування якої представник відповідача заявив у запереченнях на позовну заяву від 10 червня 2016 року.

Згідно з висновками Верховного Суду України викладеними у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Апеляційним судом установлено, що строк дії картки закінчився у липні 2007 року, натомість позивач звернувся до суду з позовом у березні 2016 року. Належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що термін дії платіжної картки продовжено позивачем надано не було. Інших доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності матеріали справи не містять.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що відповідач не виконав умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків, що є підставою для стягнення з позичальника отриманих ним коштів та відсотків за користування кредитом, однак позивач звернувся з позовом поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що відповідачу спершу було видано картку від 08 липня 2005 року, а потім картку від 09 липня 2013 року, не заслуговують на увагу, оскільки у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Проте таких доказів позивач не додав які б ототожнили платіжні картки як такі, що видані в межах дії одного й того ж договору кредиту, з врахуванням змісту Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням.

Крім того, дія кредитної картки № НОМЕР_1 закінчилася у липні 2007 року, докази видачі нової картки, як-то довідка про обслуговування кредитної карти клієнта не є належним та допустимим доказом перевипуску попередньої картки за договором, що закінчилася, тому апеляційним судом правомірно не взято до уваги.

Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_1 вносила кошти у розмірі 710 грн 30 травня 2013 року не заслуговують на увагу, оскільки строк дії договору закінчився у липні 2007 року. Отже здійснення будь-яких платежів поза межами строку дії договору не є визнанням свого боргу. Крім того, ОСОБА_1 заперечувала сплату такого боргу на погашення зобов'язань укладеного між сторонами договору, а банк не надав належних та допустимих доказів сплати саме відповідачем цих коштів.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції дотримався норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська