І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Лозова Харківської області
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі:
головуючого - Харабадзе К.Ш.,
за участю секретаря - Бєловол О.О.,
Справа № 629/4629/17
Номер провадження 2/629/1716/18
про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального провадження цивільну справу
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх в повному обсязі, показала, що договір довічного утримання було укладено в інтересах сімї, вона доглядала за померлою, до цього часу жодних зауважень від родичів та від відповідача не надходило, з померлою вони спільно проживали: вона, чоловік, їх дитина та померла, з померлою велися спільний побут, спільне харчування, спільне господарство, розподілу в цьому не було. З відповідачем вівся спільний бюджет, вона та відповідач працювали, за рахунок спільних коштів робилися витрати на комунальні послуги, харчування, поточні потреби побуту, тощо, в тому числі з розрахунку і на померлу. Вважає, що 70 % умов договору довічного утримання виконувала вона. Чоловік ніколи не вказував, що всі права та обовязки за цим договором він несе особисто і переслідує лише свої власні інтереси. В процесі проживання вони з чоловіком проводили водопостачання, встановили газове опалення, облаштовували будинок для їх проживання.
Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, показав, що договір довічного утримання було укладено з його матірю, що він укладався не в інтересах сімї, його матір була спроможною, доки тяжко не захворіла, приготувати їжу, вести побут, за собою доглядала, він возив матір до лікарні. Не заперечував, що з померлою матірю він, позивачка та їх син проживали спільно, в них був спільний побут, вказував, що він працював, отримував заробітну плату, яку віддавав позивачці, яка в тому числі і з цих коштів сплачувала комунальні послуги, в тому числі і з розрахунку на померлу. Вважає, що позивачка неналежно доглядала за померлою.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість, сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Ухвалою від 04.09.2018 року суд викликав у судове засідання за клопотанням позивача свідка ОСОБА_5, за клопотанням відповідача свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7
Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7 були допитані судом.
В судовому засіданні від допиту судом заявленого свідка ОСОБА_6 відповідач відмовився. Позивач також не просила допитати перед судом заявленого відповідачем свідка ОСОБА_6, не наполягала на його допиті, що було зясовано судом в судовому засіданні. З огляду на вимоги ст. 12 ЦПК України, забезпечивши право відповідача розпоряджатися своїми правами, суд прийняв відмову відповідача від допиту свідка ОСОБА_6 судом.
Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5, який являється рідним братом позивача, показав, що догляд за ОСОБА_3 здійснювала позивач за власні кошти, оскільки кошти відповідача йшли на його власні потреби. Позивач поралась по господарству, прибирала в будинку, готувала їжу. ОСОБА_3 ніколи не скаржилася на позивача. В будинку вони проживали всі разом, однією сімєю. Позивачем та відповідачем було проведено в будинок водопостачання та газопостачання, але в цілому за кошти позивача.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7, який являється рідним братом відповідача, показав, що догляд за ОСОБА_3 здійснювали як позивач так і відповідач, але, на його думку, обидва неналежно. Вони мешкали спільно, ОСОБА_3 готувала їжу, купляла ліки за власні кошти, скаржилася на позивача.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7, яка являється рідною сестрою відповідача, показала, що ОСОБА_3, проживала спільно з позивачкою та відповідачем, їх дитиною. Коли свідок приїздила до них, в будинку завжди було брудно, ОСОБА_2 також не доглядав за матірю.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8, яка мешкає по сусідству з позивачем та відповідачем, показала, що договір довічного утримання ні позивач ні відповідач належно не виконували. ОСОБА_3 мала змогу майже до смерті себе обслуговувати, готувати їжу, поратися на городі. Належного догляду від позивача та відповідача ОСОБА_3 не отримувала. Свідок один раз, на прохання ОСОБА_3, купувала останній ліки.
Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог зважаючи на таке.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.02.1997 року, який було розірвано рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.11.2017 року (а.с.9).
В період шлюбу 11.12.2003 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір довічного утримання, відповідно до якого остання передала у власність відповідачу житловий будинок, який розташований за адресою: смт. Краснопавлівка Лозівського району Харківської області, вул. Соловїна (колишня вул. Комсомольська) буд. 52. Відповідач, в свою чергу, зобовязувався надавати ОСОБА_3 довічно матеріальне забезпечення, забезпечувати її харчуванням, придатним для носія одягом та взуттям, доглядом, належними лікувальними засобами, необхідною допомогою і зберегти в її безплатному довічному користуванні житловий будинок. Вартість майнового забезпечення визначена сторонами у розмірі 150 гривень на місяць (а.с.14).
Відчужувач ОСОБА_3 померла в листопаді 2007 року.
Обєктом договору довічного утримання являвся житловий будинок літ. «А-1, житловою площею 29,2 кв.м, з господарським будівлями: літня кухня літ. «Г», сарай літ. «Б,Д,д,Е», льох літ «В», вбиральня літ. «У», колодязь літ. «К», огорожа літ. №1-№4, замощення літ. «І».
В постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № № 6-843цс17 зазначено, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Належність майна до обєктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сімї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не повязані із сімейними.
Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.
За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя.
Договір довічного утримання згідно з даним у законі (ст. 744 ЦК України) визначенням це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
За правилами ст. 746 ЦК України сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. При цьому закон допускає, що набувачами за договором можуть бути кілька фізичних осіб, які стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання, на праві спільної сумісної власності, та відповідно несуть солідарний обовязок перед відчужувачем (ч. 3 ст. 746 ЦК України). Зміст обовязків набувача за договором довічного утримання визначений у ст. 749 ЦК України.
Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обовязків за цим договором на користь відчужувача.
Як зясовано в судовому засіданні на підставі показань сторін, показань свідків, доказів у справі, відчужувач ОСОБА_3, позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2 та їх дитина спільно проживали, вели спільний побут, спільне господарство, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 працювали, отримували заробітну плату. Будь-яких доказів, що відповідач протягом виконання договору довічного утримання мав майно, кошти, які мали статус його особистої приватної власності, і лише з цього доходу він особисто виконував майнові зобовязання за договором довічного утримання, суду надано не було. Отже, сторони мали спільний бюджет, за рахунок спільних коштів робилися витрати на комунальні послуги, в тому числі і за користування житловим будинком відчужувачем, також здійснювалися поточні потреби побуту, господарювання, тощо, в тому числі з розрахунку і на померлу. Доказів, що ОСОБА_2 вказував позивачці, що всі права та обовязки за договором довічного утримання він несе особисто, за рахунок лише майна, яке є його особистою приватною власністю, і переслідує лише свої власні інтереси, суду відповідачем надано не було.
Ствердження позивачки, що вона виконувала обовязки за договором довічного утримання солідарно з відповідачем, здійснювала догляд, надавала допомогу ОСОБА_3, відповідачем спростовано не було. Відповідач не заперечував, що з померлою матірю він, позивачка та їх син проживали спільно, в них був спільний побут, вказував, що він працював, отримував заробітну плату, яку віддавав позивачці, яка в тому числі і з цих коштів сплачувала комунальні послуги, в тому числі і з розрахунку на померлу. Але вважав, що позивачка доглядала за його матірю неналежно.
Отже, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання ОСОБА_2, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_2, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, не довів обставини, що її спростовують.
А тому, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання спірного житлового будинку обєктом спільної сумісної власності подружжя та визнає за ОСОБА_1 та за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на ? ідеальну частку житлового будинку за кожним.
Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 141 ЦПК України з урахуванням положень Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст 12, 13, 76, 81, 89, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати житловий будинок № 52 по вул. Соловїна (колишня вул. Комсомольська) в смт. Краснопавлівка Лозівського району Харківської області, об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Визнати за ОСОБА_1, в порядку поділу майна подружжя, право спільної часткової власності на ? ідеальну частину житлового будинку, літ. «А-1, житловою площею 29,2 кв.м, з надвірними будівлями: літня кухня літ. «Г», сарай літ. «Б,Д,д,Е», льох літ «В», вбиральня літ. «У», колодязь літ. «К», огорожа літ. №1-№4, замощення літ. «І», розташованого за адресою: смт. Краснопавлівка Лозівського району Харківської області, вул. Соловїна (колишня вул. Комсомольська) буд. 52, який належить ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9,11.12.2003 року, № 6277.
Визнати за ОСОБА_2, в порядку поділу майна подружжя, право спільної часткової власності на ? ідеальну частину житлового будинку, літ. «А-1, житловою площею 29,2 кв.м, з надвірними будівлями: літня кухня літ. «Г», сарай літ. «Б,Д,д,Е», льох літ «В», вбиральня літ. «У», колодязь літ. «К», огорожа літ. №1-№4, замощення літ. «І», розташованого за адресою: смт. Краснопавлівка Лозівського району Харківської області, вул. Соловїна (колишня вул. Комсомольська) буд. 52, який належить ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9,11.12.2003 року, № 6277.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.
Апеляційна скарга на рішення суду подається через Лозівський міськрайонний суд Харківської області до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
відповідач ОСОБА_2, зареєстроване місце проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1
Повний текст рішення виготовлено 18 жовтня 2018 року.
Суддя К.Ш.Харабадзе