№ 336/262/18
пр. № 2/336/957/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі судді Жупанової І.Б., за участю секретаря судового засідання Падалка А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №336/262/18, пр.№2/336/957/2018 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та стягнення банківського вкладу,

В С Т А Н О В И В :

15.01.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача шляхом стягнення банківського вкладу.

В обґрунтування свої позовних вимог позивач посилається на те, що між ним та відповідачем було укладено договір банківського вкладу від 14.12.2015 року №SAMDNWFD500 (далі договір банківського вкладу) «Депозит плюс» строковий на 12 місяців, згідно з яким він передав банку грошові кошти у розмірі 2515 євро для розміщення на депозитному вкладі.

Дані за вкладом згідно до умов Договору:

- вклад «Депозит плюс» строком на 12 місяців Депозит + строчний №SAMDNWFD500, оформлено 14.12.2015р.

- початкова сума вкладу 2515,0 євро (дві тисячі пятсот п'ятнадцять євро). Залишок на вкладі на 14.12.2015р. 2515,0 євро (дві тисячі пятсот пятнадцять євро)

- вклад на 366 днів до 14.12.2016р. включно

- банк відкриває особовий рахунок № 1373, на який зараховується вклад

- на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 11,5 % річних. Проценти за вкладом зараховуються на рахунок/картку №.

- період нарахування процентів за вкладом - 1 місяць

- на суму кошті на вкладів «до запитання» № 2212 нараховують проценти за ставкою 1% річних.

15.12.2016 року після закінчення терміну вкладу він звернувся до відповідача з проханням повернути кошти з депозиту, проте через націоналізацію ПАТ КБ «ПриватБанк» наприкінці 2016 року він продовжив строк дії договору ще на 1 рік. Договір був автоматично продовжений на тих самих умовах без оформлення додаткових угод.

В грудні 2017 року договір вкладу було розірвано за його заявою. Проте кошти в сумі 2515 євро та відсотки в сумі 260,04 євро йому не повернуто. Оскільки відповідач своєчасно не виплатив йому кошти по вкладу, тому позивач розрахував йому суму пені починаючи з 19.12.2017 року по 15.01.2018 року на суму 80735,20 грн.

Відповідач заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи це тим, що підписавши договір №SAMDNWFD500 від 14.12.2015 року є договором приєднання. Згідно договору, підписаного позивачем, останній погодився на укладення договору з відповідачем та з Умовами та правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк». П. 6 Договору передбачено, що якщо у клієнта є прострочена заборгованість за кредитом, виданим банком, або він є поручителем за яким існує заборгованість. Банк має право на свій розсуд, після закінчення строку вкладу перерахувати вклад і нараховані відсотки на поточний або картковий рахунок та в подальшому використовувати їх для погашення заборгованості.

Станом на 23.02.3018 року у позивача наявна заборгованість за кредитним договором від 21.06.2006 року. Крім того, 22.12.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 було вчинено виконавчий напис, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором від 21.04.2006 року у розмірі 11261,14 грн. та яка до теперішнього часу ОСОБА_1 не погашена.

Ухвалою суду від 18.01.2018 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Представник позивача в судовому засідання не зявилась, надала до суду заяву, за змістом якої позовні вимоги підтримала, але просить суд врахувати той факт, що 08.08.2018 року відповідач повернув позивачу банківський вклад у розмірі 2515 євро та відсотки по вкладу у розмірі 260,04 євро шляхом видачі зазначених сум. За таких умов позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 80735,20грн. за неналежне виконання відповідачем зобовязання за договором. Не заперечує проти часткового задоволення позову в межах суми 80735,20 грн. в якості пені.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши надані сторонами письмові докази, оцінивши їх на предмет належності, допустимості, достовірності і достатності, заяви сторін, суд на їх підставі встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або у іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (частини 1, 2 статті 1058 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 ст. 633 Цивільного кодексу України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Фінансовою послугою є операція з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки. Відповідно захист його прав як споживача регламентовано Законом України «Про захист прав споживачів» та відповідними нормами Цивільного Кодексу України.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 Цивільного кодексу України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Як встановлено судом, 14.08.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD500, тип вкладу «Депозит плюс», строк договору 12 місяців. На підставі договору банківського вкладу відкрито особовий рахунок № 1373, на який позивачем внесено грошові кошти в розмірі 2515 євро. Строк вкладу 366 днів до 14.12.2016 року включно.

ОСОБА_1 14.12.2016 року не звертався до банку із заявою про повернення йому банківського вкладу. У результаті чого строк дії договору банківського вкладу №SAMDNWFD500 від 14.12.2015 року було продовжено на тих же умовах і на такий же строк, тобто ще на 366 днів до 14.12.2017 року.

11.12.2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договору банківського вкладу, а 19.12.2017 року представником банку йому було повідомлено, що даний договір розірваний з 18.12.2017 року.

Проте внесені ОСОБА_1 на депозит кошти в сумі 2515 євро та відсотки за ним в сумі 260,04 євро йому банком у встановлений строк не повернуті і не виплачені.

У звязку з неналежним виконанням зобовязання банком позивач просить стягнути з нього пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення зобовязання за 28 днів прострочення зобовязання (з першого дня після закінчення дії договору банківського вкладу 19.12.2017 року по день звернення до суду із позовом 15.01.2018 року.) в загальній сумі 80735,20 грн.

Заперечуючи проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в повному обсязі, представник позивача подав відзив на позовну заяву, за змістом якого посилається на те, що банк на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 від 22.12.2017 року стягнув заборгованість за кредитним договором від 21.04.2006 року у розмірі 11261,14 грн. та яка до теперішнього часу ОСОБА_1 не погашена.

Проте, рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 01.06.2018 року по цивільній справі № 315/599/18 виконавчий напис № 15146, вчинений 22.12.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 11261,14 грн. визнано таким, що не підлягає виконанню.

У відповідності до ч. 4 ст. 1060 ЦК України якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 1060 Цивільного кодексу України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною 2 статті 1060 Цивільного кодексу України в редакції, що діяла на момент укладання договору банківського вкладу, було передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Обовязок відповідача повернути позивачу банківський вклад на першу вимогу позивача підтверджується змістом положень ч. 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України в редакції, що діяла на момент укладання договору банківського вкладу.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Всупереч вищевказаним вимогам законодавства відповідач не виконав своєчасно зобовязання щодо повернення позивачу банківського вкладу.

Згідно з положеннями ст. 1074 Цивільного кодексу України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод Європейського суду з прав людини як джерела права.

У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне:

«Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом.

Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави».

Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Таке порушення виявилося в наступному:

У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

08.08.2018 року ОСОБА_1 через його представника за довіреністю ОСОБА_3 відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» було повернуто банківський вклад у розмірі 2515 євро та відсотки по вкладу у розмірі 260,04 євро, що підтверджується копією квитанції від 08.08.2018 року про виплату готівки.

Тобто, на теперішній час до постановлення рішення суду відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» самостійно поновлено право ОСОБА_1 на повернення вкладу та відсотків за вкладом, у звязку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошових коштів за Договором №SAMDNWFD500 від 14.12.2015 року, а саме вкладу розмірі 2515 євро та відсотків за вкладом 206,04 євро.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення пені суд дійшов до наступних висновків.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

За положеннями статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» , а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

Таким чином, оскільки договір банківського вкладу між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 розірваний 18.12.2017 року, відповідач повинен був виконати своє зобовязання щодо повернення суми банківського вкладу та нарахованих відсотків за вкладом 19.12.2017 року, проте цього не зробив, тому на день звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду з вказаним позовом 15.01.2018 року сплинуло 28 днів, починаючи з 19.12.2017 року.

Отже, сума вкладу в розмірі 2515 євро та нарахованих відсотків в розмірі 260,04 євро, на загальну суму 2775,04 євро в перерахунку на гривні за курсом НБУ станом на 15.01.2018 року (34,634916 грн.) становить 96113,28 грн. (2775,04 євро * 34,634916 грн. = 96113,28 грн.).

За прострочені 28 днів 3% за кожен день прострочення виплати суми 96113,28 грн. становить 80735,20 грн. (96113,28 * 3% * 28 = 80735,20 грн.)

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем хоча і повернуто суму вкладу та здійснено виплату відсотків за вкладом позивачу, проте відповідачем порушено строк виконання зобовязання, і саме з цієї підстави позивач має право на виплату йому пені за прострочення виконання відповідачем зобовязання в межах заявленої позивачем суми 80735,20 грн. за 28 днів прострочення, хоча фактично відповідач здійснив повернення суми вкладу та виплату нарахованих відсотків лише 08.08.2018 року, тобто прострочивши виплату в строк понад сім місяців, однак позивач не заявляв про збільшення позовних вимог в частині стягнення пені.

В силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи. поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в частині стягнення суми банківського вкладу та нарахованих відсотків за вкладом задоволенню не підлягають у звязку з добровільною виплатою заявленої суми відповідачем, а в частині позовних вимог про стягнення пені за прострочення виконання зобовязання підлягає повному задоволенню.

За змістом ч.2 ст.141 ЦПК України суд стягує із відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 1768,48 грн., від сплати яких позивачка була звільнена при предявленні позову до суду.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 263-265, 352, 354 ЦПК України, ст.. ст.. 15, 16, 509, 525, 526, 530, 830, 1060, 1074 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, адреса: м. Запоріжжя, вул. Авраменко, 18/299) до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, МФО 305299, ) про захист прав споживача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобовязання за договором вкладу - задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення за договором банківського вкладу від 14.12.2015 року №SAMDNWFD500 в сумі 80735 (вісімдесят тисяч сімсот тридцять пять) 20 коп.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення суми банківського вкладу за договором №SAMDNWFD500 від 14.12.2015 року в сумі 2515 євро та нарахованих відсотків в сумі 260,04 євро відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 807 (вісімсот сім) гривень 35 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Суддя І.Б Жупанова