ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 628/385/16-ц

Провадження № 22ц/790/6/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Бровченко І.О.,

суддів Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря Прокопчук І.В.,

імена сторін:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

інші учасники справи:

третя особа - виконавчий комітет Куп'янської міської ради Харківської області

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа виконавчий комітет Куп'янської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила зобовязати відповідача ОСОБА_2 не перешкоджати їй проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1 та вселити її у вказаний житловий будинок.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 12 вересня 1992 року. Рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2015 року шлюб було розірвано.

Тривалий час сторони мешкали у будинку № 103 по вулиці Садовій в місті Купянську Харківської області, якій належить відповідачу на праві власності. Сторони мешкали в зазначеному будинку разом і після розірвання шлюбу.

Також посилається на те, що у 2015 року відповідач звертався до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, а саме: автомобілю, побутової техніки та меблів, що свідчить про те, що вищевказаний будинок був місцем спільного проживання позивача та відповідача, ведення ними спільного господарства, яке тривало понад 20 років. Позов було залишено без розгляду, оскільки відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду.

Крім того, вказує на те, що в січні 2016 року, коли вона знаходилася на роботі, відповідач замінив замки в будинку, частково склав її особисті речі та привіз їй на робоче місце, і з цього часу вона не може мешкати за місцем своєї реєстрації.

З приводу неправомірної поведінки відповідача вона зверталася до правоохоронних органів, але відповідь на час подачі позову до суду не отримала.

Позивач також посилається на те, що, незважаючи на припинення шлюбних відносин з відповідачем, має право мешкати у спірному будинку.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив суд визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку № 103 по вулиці Садовій в місті Купянську Харківської області і зняти її з реєстрації за вказаною адресою.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що відповідач, яка є його колишньою дружиною, шлюб з якою розірваний 15 січня 2015 року, зареєстрована у будинку за зазначеною адресою, та який належить йому на праві власності за договором дарування, але не проживає в ньому з 15 січня 2015 року, ОСОБА_1 після розірвання шлюбу забрала свої речі і поїхала з будинку.

Ухвалою суду від 16 листопада 2016 року позови було обєднано в одне провадження (т.1, а.с.108).

Рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунено перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком № 103 по вулиці Садовій міста Купянська Харківської області.

Вселено ОСОБА_1 до житлового будинку № 103 по вулиці Садовій міста Купянська Харківської області.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати; відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити його зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, позивачем не доведено обставини, які мають значення для справи, які суд вважав встановленими, не доведено висновки щодо існування перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні житлом, відсутність позивачки у спірному будинку з 15 січня 2015 року з часу розірвання шлюбу не спростована, вважає, що доказів існування обставин порушення прав позивачки на користування житлом не надано, в матеріалах справи відсутні належні докази щодо перешкод у користуванні житлом та заміни замків, а ому висновки суду не відповідають обставинам справи.

Крім того, на думку апелянта, суд не врахував, що спірний будинок належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, те, що сторони не є сімєю, що тільки зі згоди власника будинку можна вселити іншу особу в будинок, позивачка довгий час не користувалась будинком, не зазначала про порушення її прав.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа виконавчий комітет Купянської міської ради Харківської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа виконавчий комітет Купянської міської ради Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Призначено справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Харківської області на 11-50 год. 15 лютого 2018 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що будинок за адресою: м. Купянськ, вул. Садова, № 103 належить на праві приватної власності згідно договору дарування від 29 липня 2008 року ОСОБА_2 (т.1, а.с.33-34, 68, 69).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с.15, 150).

Рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 15 січня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний. Рішенням встановлено, що майновий спір відсутній (т.1, а.с.4-5).

Згідно довідки № 775 від 04 лютого 2015 року за підписом уповноваженого виконавчого комітету Купянської міськради по квартальному комітету № 13, яка скріплена печаткою виконавчого комітету Купянської міськради, видана на імя ОСОБА_2 у тому, що він дійсно зареєстрований та мешкає в м. Купянську, вул. Садова, № 103 з ОСОБА_1, 1971 р. н. дружиною.( а. с. 5 т. 1).

У відповіді на звернення ОСОБА_1 за підписом начальника Купянського ВП ГУНП України в Харківській області ОСОБА_4, затвердженої начальником Купянського ВП ГУНП України в Харківській області 2 лютого 2016 року висновок за заявою ОСОБА_1 (помилково вказано «Колісник») О.О. зазначено, що 23 січня 2016 року вона звернулася до Купянського ВП ГУНП України в Харківській області з письмовою заявою, у який просить притягнути до відповідальності свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 (помилково вказано «Колісник»), який 23 січня 2016 року замінив замки в домоволодінні за адресою: м. Купянську, вул. Садова, № 103. В ході перевірки встановлено, що після того, як шлюб був розірваний 15 січня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за усною домовленістю продовжували проживати спільно за вказаною адресою. В телефонній розмові ОСОБА_2 пояснив, що замки він замінив, так як будинок належить йому. Рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду, оскільки в діях ОСОБА_2 не вбачаються ознаки кримінального або адміністративного правопорушення (а.с.32, 154 т.1).

Стосовно прийняття акту (не) проживання громадянина за місцем його реєстрації від 19 серпня 2016 р., виданий ОСОБА_2, в якості належного та допустимого доказу, суд зважає на те, що він складений особами, які проживають по вул. Садовій, є сусідами ОСОБА_2, у тому числі, підписаний і самим ОСОБА_2, який є заінтересованою особою, до акту не надано доказів покладення повноважень на вказаних в ньому осіб щодо складання подібних актів.

Крім того, в акті вказано про непроживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації, без зазначення періоду її непроживання, а також він на затверджений начальником ЖКП-1 ОСОБА_5, але містить відомості про таке затвердження.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що є сусідкою ОСОБА_2 Їй відомо про те, що ОСОБА_1 не проживає ІНФОРМАЦІЯ_3 з грудня 2015 р.- січня 2016 р., зі слів інших осіб їй відомо, що ОСОБА_1 пішла від ОСОБА_2, і проживає з іншим чоловіком. Пояснила, що наскільки їй відомо, вона перестала мешкати з ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ним. Також пояснила, що бачила ОСОБА_1 одного разу, коли вона приїжджала на таксі, і бачила, що приїжджали правоохоронні органи, опитували як сусідів, так і її з приводу того, чи не виганяв ОСОБА_7 з будинку, і вона памятає, що щось підписувала.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є уповноваженим по квартальному комітету № 7 з квітня 2016 року, куди входить і будинок № 103 по вул. Садовій. Вона влітку складала акт про непроживання ОСОБА_1 за проханням ОСОБА_2. Акт складався на вулиці влітку 2016 року, на подвірї будинку ОСОБА_2. В цьому акті вона вказала осіб, які були присутні при складанні акту та засвідчила їх підписи. Пояснила, що в теперішній час ОСОБА_2 мешкає один в будинку по вул.Садова, 103, а за якою адресою проживає ОСОБА_1, їй невідомо. Пояснила також, що сусіди їй розповіли, що дійсно ОСОБА_2 не пускав до будинку ОСОБА_1, і коли вона його запитала про це, він казав, що це його особиста справа, і що у ОСОБА_1 є інший чоловік. Крім того, пояснила, що коли до будинку 103 по вул. Садова приїжджала поліція, вона спілкувалася з її працівниками, і від них узнала, що ОСОБА_1 звернулася до поліції, так як ОСОБА_2 поміняв у будинку замки.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_2, проживає по Садовій, 89. Пояснила, що ОСОБА_1 не проживає по Садовій, 103, близько півтора року. Їй відомо, що ОСОБА_2 мешкає один. Причини, за яких ОСОБА_1 поїхала, їй невідомі. Де проживає ОСОБА_1, їй також невідомо. Крім того, пояснила, що були інциденти у 2017 році, коли приходила ОСОБА_1 до місця своєї прописки, і було викликано поліцію, так як у будинку були зламані замки. Також пояснила, що підписувала акт про непроживання ОСОБА_1, і підтвердила відомості, викладені в акті. Пояснила, що ОСОБА_1 не проживає по Садовій, 103 з грудня 2015-січня 2016 року. Висновки, що ОСОБА_1 не проживає, зробила з того, що на вулиці її не бачить. Крім того, пояснила, що 2 роки назад була у будинку, але до кімнати не заходила, тому не може казати, чи були там речі ОСОБА_1, але жіночих речей не бачила.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що перебуває у дружніх стосунках з ОСОБА_2, який зараз проживає один, ОСОБА_1 у будинку по Садовій , 103 він не бачить за цією адресою 2 роки. Пояснив, що причина не проживання ОСОБА_1 - це розірвання шлюбу з ОСОБА_2 та те, що вона проживає з іншим чоловіком за іншою адресою, десь на Левадній. Пояснив, що не бачив, щоб ОСОБА_1 перешкоджав ОСОБА_1 проживати у будинку. Крім того, пояснив, що у березні 2017 р. на Садову, 103 приїжджала поліція, так як ОСОБА_1 зламала замок у будинку. Поліцію викликав ОСОБА_2, так як замок був пошкоджений. Крім того, пояснив, що ОСОБА_1 не сплачує комунальні послуги.

У поясненнях свідків є суттєві протиріччя стосовно причин та періоду відсутності ОСОБА_1, разом із тим, всі свідки, за винятком ОСОБА_10 пояснили, що їм відомо про те, що ОСОБА_2 змінив замки у будинку, і що з цього приводу саме ОСОБА_1 зверталася до поліції, яка приїжджала на місце пригоди.

Щодо складання акту непроживання свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили, що вони складали його влітку на вулиці, на подвірї будинку, до будинку не заходили, наявність чи відсутність речей ОСОБА_1 не перевіряли, у який саме час доби складений акт не вказали.

Отже, позивачка вселилася та проживала у спірному житловому будинку як член сім'ї власника будинку (відповідача), за його згодою, будучи однією сім'єю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надані докази існування перешкод з боку ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком, що підтверджується її зверненням 23 січня 2016 р. до правоохоронних органів з цього приводу. Крім того, суд врахував відомості, які містяться у висновку Купянського ВП ГУНП України в Харківській обл. стосовно того, що в ході перевірки за завою ОСОБА_1 в телефонній розмові ОСОБА_2 пояснив, що замки він замінив, так як будинок належить йому, тобто з його боку не було надано відомостей що ОСОБА_1 виїхала з будинку ще у 2015 році.

ОСОБА_2 не надано доказів вибуття ОСОБА_1, які суд зміг би взяти до уваги, тобто будь-які фактичні дані, які би свідчили про обрання нею іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, тощо.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що тимчасова відсутність ОСОБА_1 за місцем реєстрації обумовлена обєктивними причинами, а саме, перешкодою з боку колишнього чоловіка. Але вона має бажання проживати за місцем реєстрації, виявляє інтерес до цього помешкання, що спонукало її вернутися до органів поліції з приводу вчинення перешкод для її проживання у спірному будинку.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надано суду жодного доказу на підтвердження систематичного порушенням відповідачкою правил співжиття, що робить неможливим для позивачки проживання з нею в одній квартирі, а також доказів застосування до відповідачки заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними.

Враховуючи норми діючого законодавства та викладені обставини, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, а позов ОСОБА_2 не доведеним доказами і таким, що не підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними і обґрунтованими.

Згідно ст. ст.11,16 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_11 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Статтею 64 ЖК України передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Отже, оскільки ОСОБА_1 на законних підставах, зі згоди власника, вселилася у спірну квартиру як член сім'ї власника, зареєструвалася у встановленому законом порядку за вказаною адресою, таким чином, набула право користування житловим приміщенням та має право на житло.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно зі статтею 41 ОСОБА_11 України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У статті 13 ОСОБА_11 України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що існує реальна небезпека порушення його права власності чи правомірного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні враховувати будь-які фактичні відомості на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

За правилами статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У силу ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно зі ст. 157 ЖК України членів сімї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України в судовому порядку.

За ч.1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, при виникненні спору між власником житла та особами, що мають право користуватися житлом, слід враховувати вимоги ст. 405 ЦК України, оскільки спір має речово-правовий характер.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі, у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

У справах про наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вказано, що на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Тобто в кожному випадку суд має зясувати поважність відсутності особи понад передбачені строки. Конкретний перелік поважних причин не встановлений, і у кожному випадку суд вирішує це питання окремо з урахуванням обставин справи.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, порушується право особи на житло.

Право особи на звернення до суду за захистом на час звернення з позовом передбачено ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, в редакції на час розгляду справи в суді першої інстанції, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наявність спору між сторонами, яка полягає у перешкоджанні ОСОБА_1 у проживанні у спірному будинку підтверджується наявними у матеріалах справи доказами у тому, що ОСОБА_1 зареєстрована у визначеному законом порядку у спірному будинку та не може вселитися до нього у результаті перешкоджання цьому відповідачем, а тому вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні спірним житлом, вимога про її вселення відповідають положенням закону, а порушене право користування житловим приміщенням - відновленню.

Доводи ОСОБА_1 про відсутність у неї іншого житла ОСОБА_2 не спростовано.

Разом із тим, доводи ОСОБА_2 про те, що його колишня дружина виїхала з будинку 15 січня 2015 року після розірвання шлюбу та проживає з іншим чоловіком, є недоведеними та матеріалами справи не підтверджуються.

ОСОБА_2 не надано доказів вибуття ОСОБА_1, які суд зміг би взяти до уваги, тобто будь-які фактичні дані, які б свідчили про обрання нею іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, тощо).

Саме по собі припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє ОСОБА_1 права користування даним приміщенням, оскільки воно є зареєстрованим у визначеному законом порядку місцем її проживання. Належних та допустимих доказів, що підтверджують наявність у ОСОБА_1 іншого постійного житла суду надано не було.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надано суду жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, а саме, щодо систематичного порушенням відповідачкою правил співжиття, що робить неможливим для позивачки проживання з нею в одній квартирі, а також доказів застосування до відповідачки заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 8 1 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, які є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та непогодження з їх оцінкою судом першої інстанції, і на правильність висновків суду не впливають.

Акт від 19 серпня 2016 року про непроживання ОСОБА_1 у житловому будинку не підтверджує відсутність ОСОБА_1 за місцем реєстрації без поважних причин з 15 січня 2015 року. Акт взагалі не містить період непроживання, причини відсутності ОСОБА_1 не встановлювались.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно зясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Купянського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2018 року.

Головуючий -

Судді: