Справа № 530/884/18

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

10.10.2018 року місто Зіньків

Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Демянченка С.М., секретарі Тараненко Т.І. розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в місті Зіньків Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,-

ВСТАНОВИВ :

З позову вбачається, що позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 шлюб між сторонами розірвано 16.11.2007 року. Від вказаного шлюбу сторони мають повнолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка навчається в Полтавському коледжі нафти і газу Полтавського національного технічного університету ім. Юрія Кондратюка і перебуває на утриманні позивачки. Відповідач ОСОБА_2 фізично здоровий, добровільно допомоги в достатній мірі не надає. При вищезазначених обставинах справи позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до суду і просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, що продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.06.2018 року і до її повноліття.

Ухвалою суду від 05.07.2018 року відкрито загальне позовне провадження та призначено по справі підготовче судове засідання.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилась надіслала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності позов визнав, третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, надіслала до суду клопотання про розгляд справи в її відсутність не заперечувала стосовно задоволення позову.

У зв'язку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 19.10.2018 року у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами).

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 цієї статті, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі, зокрема, визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу.

За нормою ч.1 ст.206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, прийнявши до уваги заяви учасників справи, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи проходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що в свідоцтві про народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 батьком зазначений відповідач ОСОБА_2 (а.с.7). ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається на 1 курсі в Полтавському коледжі нафти і газу Полтавського національного технічного університету ім. Юрія Кондратюка і перебуває на утриманні позивачки, строк закінчення навчання 30.06.2020 року (а.с.10).Позивачка ОСОБА_1 працює в СТОВ «Воскобійники» отримує заробітну плату яка станом на серпень місяць складає 5500 грн. . Відповідач ОСОБА_2 є здоровою працездатною особою, працює в СТОВ Воскобійники підсобним працівником, отримує заробітну плату, яка станом на серпень місяць становить 2793 грн.06 коп., непрацездатних осіб на утриманні не має, а тому має можливість сплачувати аліменти.

Частиною 1 ст. 182 СК України, в редакції закону чинній з 8 липня 2017 року передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів ; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. В частині 2 цієї статті вказано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стаття 200 СК України визначає, що розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Пунктом 20 Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» надано наступні роз'яснення: обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є працездатним, працює в СТОВ Вокобійники Шишацького району Полтавської області підсобним працівником, має повнолітню доньку ОСОБА_3, яка на даний час навчається на першому курсі в Полтавському коледжі нафти і газу Полтавського національного технічного університету ім. Юрія Кондратюка (а.с.10).При таких обставинах справи, коли відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу ОСОБА_4, яка продовжує навчання, а остання потребує такої матеріальної допомоги, у суду є підстави для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.3 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору, приймаючи до уваги те, що позов ОСОБА_1 було задоволено, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 704 грн.80 коп.

Керуючись ст.ст. 199-200 Сімейного кодексу України, ст.ст.12,13, 81, 141, 189-200, 247, 258-259, 263-268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, індивідуальний ідентифікаційний номер суду невідомий, на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4, жительки села Бірки, вулиця Іллі Алтина,39, Зіньківського району Полтавської області, індивідуальний ідентифікаційний номер НОМЕР_1, аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, що продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, щомісячно, на період навчання починаючи з дня набрання рішення чинності і до закінчення навчання 30.06.2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, індивідуальний ідентифікаційний номер суду невідомий, в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок судового збору на користь:

Зіньківське УК Зіньківського району - 22030101 - отримувач

38019788 код отримувача

Казначейство України (ЕАП) банк отримувача

899998 - код банку МФО

6121 - № рахунку

22030101 - код класифікації доходів

Судовий збір ( Державна судова адміністрація України,50)

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за на слідками апеляційного перегляду.

Суддя -