Постанова

Іменем України

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 520/3315/16-ц

провадження № 61-28688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач-1 - ОСОБА_3,

представники відповідача-1 - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач-2 - Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області,

відповідач-3 - виконавчий комітет Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області,

третя особа-1 - Одеська міська рада,

представник третьої особи-1 - Юршан Віталій Віталійович,

третя особа-2 - Управління держгеокадастру у місті Одесі

представник третьої особи-2 - Неголюк Сергій Борисович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, на рішення Київського районного суду м. Одеси у складі судді Луняченка В. О. від 27 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Станкевича В. А., Сидоренко І. П., Цюри Т. В. від 29 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, виконавчого комітету Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, треті особи - Одеська міська рада, Управління держгеокадастру у м. Одесі про визнання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку недійсним та визнання недійсним рішення виконавчого комітету Таїровської селищної ради про надання дозволу на будівництво.

Позов мотивований тим, що відповідно до Постанови Верховної ради України від 07 лютого 2002 року № 3064-111 «Про зміну меж міста Одеси Одеської області» у межі міста Одеси включені, зокрема, 1078,0 гектара Таїровської селищної ради Овідіопольского району, на якій розташована і спірна земельна ділянка, однак, рішенням 19-й сесії четвертого скликання Таїровської селищної ради від 20 липня 2005 року за № 716 «Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва» зазначена земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_3

На підставі зазначеного рішення селищної ради 07 серпня 2006 року Таїровською селищною радою було видано державний акт НОМЕР_1 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,010 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; крім того виконавчий комітет Таїровської селищної ради Овідіопольского району Одеської області рішенням № 351 від 21 березня 2011 року надав ОСОБА_3 дозвіл на будівництво індивідуального садового будинку з господарськими спорудами за вищезазначеною адресою.

Позивач зазначав, що Таїровська селищна рада та виконавчий комітет Таїровської селищної ради перевищили свої повноваження, оскільки зазначена земельна ділянка знаходилась в межах міста Одеси і питання щодо її передачі у власність та надання дозволу на будівництва могли розглядатись лише Одеською міською радою і виконавчим комітетом Одеської міської ради, відповідно до повноважень.

Посилаючись на те, що він є сусідом ОСОБА_3, і вона на спірній земельній ділянці самочинно збудувала дерев'яні будівлі-зруби в два поверхи на відстані 3,9 м. від його будинку, внаслідок чого між ними виникло непорозуміння щодо користування їхніми земельними ділянками, ОСОБА_1 просив, з урахуванням доповнень до позовної заяви, визнати недійсним державний акт НОМЕР_1 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,010 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, виданий Таїровською сільською радою Овідіопольского району Одеської області 07 серпня 2006 року та визнати недійсним рішення виконавчого комітету Таїровської селищної ради № 351 від 21 березня 2011 року про надання дозволу на будівництво індивідуального садового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено порушення його прав оспорюваними державним актом на право приватної власності на земельну ділянку та рішенням виконавчого комітету Таїровської селищної ради про надання дозволу на будівництво; також позивач не уповноважений згідно чинного законодавства на представництво інтересів держави або Одеської міської ради, яка, якщо вважає, що зазначеними рішеннями Таїровської селищної ради та виконавчого комітету Таїровської селищної ради були порушені її права як власника землі, має право самостійного звернення до суду з відповідними позовами. Крім того позивачем оскаржується державний акт, виданий на підставі рішення 19-й сесії четвертого скликання Таїровської селищної ради від 20 липня 2005 року за № 716 «Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва», яке є чинним та не є предметом розгляду даної справи.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог відповідають обставинам справи та вимогам закону.

У червні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій відмовляючи йому у задоволенні позову, не застосували норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а також порушили норми процесуального права щодо доказування та оцінки доказів. Судами не враховано порушення законодавства під час складання технічної документації для виготовлення державного акту, встановлення меж, відсутності згоди суміжних землекористувачів, невідповідність цільового використання відповідачкою ОСОБА_3 земельної ділянки,як і не враховано, що будівництво на спірній земельній ділянці проведено з грубим порушенням будівельних норм, що у сукупності порушує права позивача, як суміжного землекористувача.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд установив, що ОСОБА_1 з 27 травня 1999 року, згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_4, виданого на підставі розпорядження Овідіопольскої районної державної адміністрації від 21 травня 1999 року № 341, є власником житлового будинку з господарськими спорудами та гаражу, розташованих за адресою: АДРЕСА_2, та відповідно користувачем земельної ділянки під цим будинком, яка була розташована на території Таїровської селищної ради.

Відповідач ОСОБА_9 є власником земельної ділянки площею 0,010 га за адресою: АДРЕСА_1 яка розташована через стежку загального користування від земельної ділянки, яка використовується позивачем.

Таїровська селищна рада на 19-й сесії четвертого скликання своїм рішенням № 716 від 20 липня 2005 року «Про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок для ведення індивідуального садівництва» передала ОСОБА_3 безоплатно у власність цю земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва загальною площею 0,1га в тому числі під багаторічними насадженнями - 0,003га, під забудовою - 0,007 га, що розташована в АДРЕСА_1.

На підставі вищевказаного рішення селищної ради 07 серпня 2006 року Таїровською селищною радою було видано державний акт НОМЕР_2 про право власності на вказану земельну ділянку.

Виконавчий комітет Таїровської селищної ради рішенням N9 351 від 21 березня 2011 року надав ОСОБА_3 дозвіл на будівництво індивідуального садового будинку з господарськими спорудами за індивідуальним проектом.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно вимог пункту «г» частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з частиною першою статті 60, частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права позивачів порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав позивачі звернулися до суду.

Частиною першою статті 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Таким чином позивач мав довести порушення його права, а у випадках передбачених статтею 393 ЦК України, його прав як власника.

Звернувшись до суду з позовом про визнання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку недійсним та визнання недійсним рішення виконавчого комітету Таїровської селищної ради про надання дозволу відповідачу на будівництво, позивач не зазначив та під час розгляду справи не довів, що зазначеними рішеннями порушенні його права як власника іншої земельної ділянки.

Позивачем у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не доведено, що державним актом НОМЕР_3 на право приватної власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, який виданий Таїровською сільською радою Овідіопольського району Одеської області 07 серпня 2006 року порушені його права, а також не доведено яким чином порушуються права позивача і рішенням виконавчого комітету Таїровської селищної ради № 351 від 21 березня 2011 року про надання дозволу на будівництво індивідуального садового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

Не доведеність наявності порушених прав є підставою для відмови у задоволенні позову.

Позивач не уповноважений на представництво інтересів держави або Одеської міської ради, якщо вважає, що зазначеними рішеннями Таїровської селищної ради та виконавчого комітету Таїровської селищної ради порушені їхні права, вони мають право самостійного звернення до суду з відповідними позовами.

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанції про відмову в позові за його недоведеністю.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не дали оцінки всім аргументам заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року) не заслуговують на увагу, оскільки судові рішення достатньо мотивовані, виходячи із конкретних обставин справи, на всі суттєві аргументи сторін надано обґрунтовану відповідь, що є виконанням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням наведеного вище рішення Європейського суду, так і рішень цього ж суду у справі «Трофимчук проти України» від 28 січня 2011 року, «Гарсія Руїз проти Іспанії» від 21 січня 1999 року, а також враховано Висновок № 11 (2008 рік) Консультативної ради Європейських суддів (пункти 34-35) про якість судового рішення у контексті його вмотивування.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило