Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 520/14548/15-ц

провадження № 61-31580св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2016 року, у складі головуючого-судді Куриленко О. М., та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року, у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Черевка П. М., Громіка Р. Д.,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою, яка була ним уточнена, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою.

Позов мотивовано тим, що 29 квітня 2010 року між ним та ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_6, було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяв у нього в борг грошові кошти у розмірі 270115,00 грн, що за офіційним курсом гривні до долара США на момент укладання цього договору складало 34080,00 дол. США, строком до 29 квітня 2011 року.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань за договором позики в цей же день між ним та ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_6, був укладений іпотечний договір, згідно до умов якого відповідач передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,1 кв.м.

Відповідачі взяті на себе зобов'язання щодо погашення заборгованості належним чином не виконують, в результаті чого мають перед ним заборгованість. На підставі зазначеного, ОСОБА_4 з урахуванням уточнень просив в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_5, ОСОБА_6 за договором позики від 29 квітня 2010 року у сумі 1030435,47 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 29 квітня 2010 року, шляхом визнання права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5, на праві приватної власності та стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 різницю вартості від суми заборгованості за договором позики від 29 квітня 2010 року та ринковою вартістю предмета іпотеки, що становить 234650, 47 грн.

Виселити ОСОБА_5, ОСОБА_6 та всіх осіб, які проживають з ними з квартири АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6 та всіх осіб, які проживають з ними такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на корить ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 7067,40 грн.

У грудні 2015 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою, яка була ними уточнена, до ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення завданої недійсним правочином шкоди.

Позов мотивовано тим, що відповідно до пункту 1 договору позики, у борг ОСОБА_5 надавались грошові кошти у розмірі 270115,00 грн. В той же час, на забезпечення гарантій виконання цього договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_6, був укладений договір іпотеки на майно, вартістю 372336,00 грн. Різниця між ціною зобов'язання і ціною майна, що передавалося складає 102221,00 грн, тому ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вважають, що договір іпотеки був укладений під впливом тяжкої обставини - незадовільного матеріального стану на вкрай невигідних умовах, що відповідно до статті 233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) має правовим наслідком визнання такого договору недійсним.

У випадку реалізації спірної квартири за ринковими цінами, вони могли б реалізувати свою квартиру за ціною 46947,00 дол. США, а тому їм завдано матеріальних збитків.

Крім того, на виконання умов договору позики, вони передали ОСОБА_4 грошові кошти в загальному розмірі 35855,00 дол. США, що підтверджено розписками, які останній присвоїв безповоротно, чим їм завдано додаткових збитків.

У зв'язку з викладеним, просили визнати договір іпотеки від 29 квітня 2010 року недійсним, стягнути з ОСОБА_4 на їх користь майнову шкоду у розмірі 1079331,53 грн завдану їм недійсним договором та додаткові матеріальні збитки в розмірі 824306,45 грн, а також упущену вигоду в розмірі 347309,93 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2016 року зустрічну позовну заяву об'єднано з первісним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не скористався своїм правом залишити собі предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за договором позики на підставі виконавчого напису нотаріуса та не сплатив відповідачам різницю між вартістю майна та боргом.

Надані суду розписки, написані ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про отримання від ОСОБА_6 та ОСОБА_5 певних грошових сум не є належними і допустимими доказами повернення боржниками грошових сум позивачу саме за договором позики від 29 квітня 2010 року.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції належним чином визначив фактичні та правові підстави позову, внаслідок чого вірно встановив, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: суди дійшли до помилкового висновку, про те, що він не скористався своїм правом залишити предмет іпотеки та сплатити різницю між вартістю майна та боргом, оскільки він не мав фінансової можливості сплатити цю різницю.

Крім того, зазначаючи в судових рішеннях те, що ним було штучно збільшено розмір заборгованості, суди поза увагою залишили той факт, що у пункті першому договору позики визначено грошовий еквівалент боргу в іноземній валюті - доларах США.

13 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року справу № 520/14548/15-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 квітня 2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_6 укладено договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т. Є. за реєстровим номером 405.

Згідно пункту 1 договору ОСОБА_8 передав, а ОСОБА_5 прийняв у власність грошові кошти в сумі 270115,00 грн, що за офіційним курсом гривні до долара США (100 дол. США = 792,59 грн) на момент укладання цього договору складало 34080,00 дол. США, з зобов'язанням повернути таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) в строк до 29 квітня 2011 року включно.

В пункті 2.1 сторони за цим договором домовилися про те, що цей договір позики є безпроцентним.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань за вищевказаним договором позики, цього ж дня між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від імені якого діяла ОСОБА_6, був укладений іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_5 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 44,1 кв.м, житловою площею 27, 8 кв.м.

Вказаний правочин було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т. Є. за реєстровим номером 407.

Згідно пункту 3 вищезазначеного договору, узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 280000,00 грн. Оцінка здійснена за домовленістю між сторонами цього договору без залучення експертів.

22 червня 2011 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонової Т. Є. з заявою про видачу свідоцтва про передачу заяви до ОСОБА_5 щодо порушення ним умов договору позики та попередження про звернення стягнення на заставлене майно, на підставі чого приватним нотаріусом було видано свідоцтво, яке зареєстроване в реєстрі за № 925.

01 серпня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонової Т. Є. з метою передачі заяви ОСОБА_5, в якій останньому повідомлялося, що станом на 01 серпня 2012 року заборгованість за договором позики складає 211242,41 грн, що за офіційним курсом НБУ гривні до долара США (100 дол. США = 796,54 грн) складає 26520,00 дол. США та попереджено відповідача, що в разі несплати заборгованості в термін до 01 вересня 2012 року ОСОБА_4 буде вимушений приступити до процедури реалізації заставленого майна.

Вищевказану заяву рекомендованим листом було направлено ОСОБА_5, за адресою: АДРЕСА_1, проте поштове повідомлення повернулось з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

В подальшому, 06 вересня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонової Т. Є. з заявою про вчинення виконавчого напису на іпотечному договорі із зазначенням суми, яка підлягає стягненню - 289229,10 грн, що складається з: суми основного боргу з урахуванням інфляційних витрат в розмірі 272218,19 грн; 5 % річних за порушення грошового зобов'язання у сумі 13610,91 грн та витрат, пов'язаних з оплатою нотаріальної дії за вчинення виконавчого напису у сумі 3400,00 грн.

06 вересня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т. Є. було видано виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5

За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири, приватний нотаріус пропонував задовольнити вимоги ОСОБА_4 за період з 29 квітня 2010 року по 06 вересня 2012 року у сумі 289229,10 грн.

Не погоджуючись з вказаним виконавчим написом, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом про визнання його таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 17 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

06 травня 2015 року головний державний виконавець Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі - Перший Київський ВДВС Одеського МУЮ) Алієв А. Т. повідомив ОСОБА_4 про те, що згідно висновку про незалежну оцінку вартість квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 556000,00 грн та зазначив, що у разі залишення майна за собою, необхідно буде внести різницю між вартістю майна та боргом за виконавчим документом.

ОСОБА_4 у встановлений державним виконавцем строк бажання залишити спірну квартиру за собою не виявив, різницю між вартістю майна та боргом не сплатив.

15 травня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Харитонової Т. Є. з заявою про видачу повторного виконавчого напису про стягнення боргу за договором позики, з врахуванням офіційного курсу НБУ до долара США, однак 20 травня 2015 року нотаріусом була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

25 травня 2015 року головним державним виконавцем Першого Київського ВДВС Одеського МУЮ Алієвим А. Т. було винесено постанову ВП № 34274858 про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 3 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме через те, що ОСОБА_4 в 15 денний строк письмово не повідомив про своє бажання залишити за собою непродане майно.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 7, пункту 1 статті 12 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» та пункту 18.2 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання не менш, ніж у тридцятиденний строк та попередження про стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Згідно пункту 3 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування квартироюсудом першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції зроблено висновок про те, що ОСОБА_4 оцінка вартості спірної квартири, що була визначена під час проведення підготовки до її реалізації, не оскаржувалась, тобто останній погодився з нею, не призначаючи рецензування, відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час проведення торгів, а тому вказані дії, порушують права боржника на законне очікування прийняття предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості та штучно збільшує заборгованість боржника за договором позики.

Однак з такими висновками судів погодитися не можна з наступних підстав.

Пунктом 18.2 договору іпотеки встановлено, що іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пункті 18.3, пунктах 18.3.1, 18.3.2 цього іпотечного договору і прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Відповідно пункту 18.3.1 договору іпотеки сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Разом з тим у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Аналіз вищезазначених положень цивільного законодавства дає можливість дійти висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі 14-38цс18.

Суди першої та апеляційної інстанцій, у порушення вищевказаних положень закону, не звернули увагу на те, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту своїх порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України, оскільки іпотекодержатель не реалізував спосіб позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (відповідне застереження в іпотечному договорі, прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання), а тому він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», а не з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки позовні вимоги про виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою є похідними від вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно відмовити й у задоволенні зазначених позовних вимог.

В частині зустрічних позовних вимог рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються, а тому судом касаційної інстанції не переглядаються.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою ухвалені з порушенням норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статями 400, 402, 409, 412, 415, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик